Розамунде Пилхер
Празната къща

Превод от английски: Валентина Петрова, 2015

chitanka.info

1.

Беше понеделник, три часът следобед, юлско слънце и жега, а наситеният с дъх на сено въздух се разхлаждаше от полъха на северния морски бриз. В далечината, от върха на хълма, където пътят завиваше след Карн Едвор и продължаваше, се виждаха стръмни скали, земеделска земя, опасана с прещип, тук-там оголени участъци с гранит и изпъстрена с десетки малки парцели земя. За Вирджиния гледката наподобяваше на пъстър юрган, върху който пасбищата бяха като зелено кадифе, златистозеленикавото прясно окосено сено блестеше като сатен на слънцето, а златистите царевични стъбла с лек розов оттенък изглеждаха толкова меки и пухкави, че й се искаше да ги погали.

Беше толкова тихо. Но когато затвори очи, звуците от летния следобед, всеки на свой ред, продължиха да се борят за вниманието й. Мекото свистене на вятъра в ушите й привеждаше папратите. Шум от кола, която превключи на скорост и се заизкачва нагоре по склона. От далечината идваше приятен летен шум от жуженето на комбайните. Тя отвори очи и преброи до три, отдалече всичко се виждаше в умален размер, аленеещо и миниатюрно като играчките, които Никълас местеше по килима в детската стая.

Колата приближи върха на хълма, почти пъплеше нагоре, а пътниците и шофьорът бяха вперили очи през отворените прозорци към тази великолепна гледка. Лицата им бяха почервенели от слънцето, очилата им проблясваха, бяха по потници, а колата сякаш се пръскаше по шевовете от пренаселеност. Когато минаха покрай отбивката, където Вирджиния беше оставила колата си, една от жените на задната седалка погледна нагоре и я забеляза, че ги гледа от върха на хълма. За части от секундата очите им се срещнаха, а после колата зави зад ъгъла и продължи към нос Ландс Енд.

Вирджиния погледна часовника си. Три и четвърт. Тя въздъхна и се изправи, изтупа остатъците от трева от белите си джинси и тръгна надолу към колата. Кожената седалка се беше напекла от слънцето. Обърна колата и тръгна към Порткерис, а в ума й един след друг нахлуха образи. Представи си Никълъс и Кара, заточени в детската стая в Лондон. Представи си как заедно с бавачката всеки ден ходят до градините в Кенсингтън, до зоологическата градина и музея на костюмите и гледат филми, одобрени от баба им. В Лондон сигурно беше горещо и задушно. Чудеше се дали са подстригали Никълъс. Чудеше се дали да му купи играчка комбайн и да му я изпрати заедно със специално „осведомително“ майчино писмо.

Днес видях три такива да прибират жетвата от полетата на Лениън и се сетих за теб. Помислих си, че би искал да имаш такава играчка, за да видиш как работи.

Писмо, което лейди Кийли да прочете на глас, защото Никълъс, момче до мозъка на костите си, не смяташе, че трябва да си прави труда да разчита почерка на майка си, когато баба му няма нищо против да му прочете писмото. Тя си помисли и за другото писмо, което би написала от сърцето си.

Скъпо мое дете, без теб и Кара животът ми е лишен от смисъл. Карам колата, защото не знам какво друго да правя, а тя ме отвежда на познати места. Гледам и се чудя кой ли управлява тези огромни комбайни, обръща купчините сено и ги балира като старателно опаковани пакети.

Старите ферми с огромните си плевни и пристройки бяха пръснати на площ от около 8 километра по брега като камъчетата на огърлица, така че не можеше да се разбере къде свършваха полетата на Пенфолда и къде започваха земите на съседната ферма. А комбайните бяха толкова далеч, че беше невъзможно да разпознае лицата на мъжете, които ги управляваха, нито малките човешки фигурки, които вървяха зад тях и разстилаха сеното, за да може да изсъхне по-добре на лятното слънце.

Дори не беше сигурна, че той все още живее тук, че обработва земята в Пенфолда, макар да не можеше да си представи, че той би живял някъде другаде, освен там. Тя си помисли, че поглежда към картината на усилна работа през увеличителното стъкло на фотоапарат. Фигурките дойдоха на фокус, големи и ясни, а ето го и него — високо в кабината на комбайна, запретнал ръкави, със загорели от слънцето ръце, а вятърът развява косата му. И понеже беше опасно да се приближи твърде много, Вирджиния бързо си го представи женен. Представи си как жена му върви през полето с кошница, термос чай и вероятно плодов кейк, облечена в розова памучна рокля и препасана със синя престилка, а краката й са покафенели от слънцето.

Госпожа Юстас Филипс. Господин и госпожа Юстас Филипс от Пенфолда.

Колата изкачи хълма и пред очите й се откри чудесна гледка — заливът, бреговата ивица и синорите, а съвсем в ниското около пристанището, сгушени една до друга, бяха къщите и кулата на Норманската църква на Порткерис.

Уийл хаус, където живееше семейство Лингард и където Вирджиния беше отседнала, се намираше в далечния край на Порткерис. Ако не познаваше района и идваше тук за първи път, тя щеше да продължи по главния път, който водеше право в града на отсрещната страна на хълма, и щеше да попадне в клопката на трафика и тълпите от шляещи се туристи, които вървяха по тесните улички или стояха по ъглите, ближейки сладолед, избирайки картички и зяпайки витрините, отрупани с месингови дрънкулки и глинени русалки и други безвкусни неща, считани за сувенири.

Но понеже беше местна, Вирджиния зави много преди да се появят първите къщи и пое по тясната алея с висок жив плет, която лъкатушеше нагоре и завиваше зад хълма на отсрещната страна на града. Това беше дългият път до дома и в никакъв случай не беше напряко, но в крайна сметка отново се връщаше към главния път, минаваше през тунел от диви рододендрони и стигаше на около петдесетина метра от главния вход на Уийл хаус.

Входната врата беше с бели решетки, а входната алея беше обградена от розова ескалония. Къщата беше в неогригориански стил, с доста симетрични пропорции и навес над входната врата. Отстрани на входната алея имаше добре поддържани зелени ливади, лехи с шибой, а когато Вирджиния паркира колата в сянката на къщата, се разнесе кучешки лай и старият шпаньол на Алис Лингард — Дора, се стрелна през входната врата от местенцето си върху хладния, излъскан под на вестибюла.

Вирджиния се спря, помилва я и й каза нещо, а после влезе и свали слънчевите си очила, защото след ярката дневна светлина вътре изглеждаше тъмно като в рог.

От другата страна на вестибюла вратата към верандата беше отворена. Това беше любимото място на Алис през зимата, защото гледаше на юг и улавяше слънчевите лъчи. Днес обаче, заради жегата тя беше разпънала чадърите и беше изнесла брезентните столове и масичките, върху които вече имаше прибори за чай, а дърветата хвърляха шарената си сянка върху тях.

По средата на вестибюла, върху малка масичка, се намираше следобедната поща. Имаше две писма за Вирджиния — и двете от Лондон. Тя остави чантата и очилата си и ги взе. Едното беше от лейди Кийли, а другото… от Кара. Ръкописните букви, на които ги учеха в училище, бяха старателно изписани и толкова добре познати и скъпи за Вирджиния.

Госпожа А. Кийли

До Госпожа Лингард

Уийл хаус, Порткерис, Корнуол

Без каквито и да било правописни грешки. Вирджиния се зачуди дали Кара сама беше написала това, или бавачката й беше помогнала. Държейки писмата, тя прекоси вестибюла и излезе навън при домакинята, която грациозно се беше излегнала в шезлонг с ръкоделие в скута си. Изработваше калъфка за възглавница, като пришиваше копринена нишка по краищата на квадратно парче кадифе в коралов цвят. В скута й цветното парче плат изглеждаше като гигантски розов цвят.

Тя погледна към нея.

— А, ето те и теб! Вече се чудех какво става. Мислех си, че може би си попаднала в задръстване.

Алис Лингард беше висока, мургава жена към четиридесетте, добре сложена с дълги, стройни ръце и крака. Вирджиния винаги я беше смятала за приятелка на средна възраст, не в буквалния смисъл на думата, а като представител на поколението между нейното и това на майка й. Всъщност Алис беше дългогодишна приятелка на семейството, а преди години тя била шаферка на сватбата на майка й.

Самата тя се беше омъжила преди около осемнадесет години за Том Лингард, по онова време млад мъж напът да поеме малкия семеен бизнес на „Лингард и синове“, специализиран в областта на тежкото машиностроене в близкия град Форборн. Под ръководството на Том фирмата се беше разраснала и просперирала, и след поредица от успешни сливания в момента контролираше пазара от Бристол до Свети Юст и беше добавила към дейността си минно производство, превоз на стоки и търговия със земеделски машини.

Нямаха деца, но Алис беше насочила вродения си талант на домакиня към поддържането на дома и градината и през годините беше ги преобразила по такъв начин, че невзрачната постройка се беше превърнала в очарователен дом с градина. Репортери от лъскави списания за дома и градината идваха да правят снимки и да пишат статии за тях. Преди десет години, когато Вирджиния и майка й бяха дошли в Корнуол, за да прекарат Великден у семейство Лингард, работата по преобразяването тъкмо беше започнала. При сегашното си гостуване Вирджиния едва успя да познае Уийл хаус, тъй като не беше идвала тук през последните години. Всичко беше променено по един деликатен начин, строгите линии бяха смекчени, границите бяха премахнати сякаш с магическа пръчка. Порасналите дървета хвърляха сянка върху гладко окосените ливади, които се простираха, докъдето стига погледът. Старата овощна градина беше превърната в цветна градина с най-прекрасните старомодни рози, а там, където преди растяха боб и малини, имаше магнолии и кремави дъхави азалии, по-високи от човешки бой.

Но най-успешният проект на Алис беше верандата, която беше взела по малко от очарованието и стила на къщата и градината. От саксиите висяха гераниуми, а по решетката на стената беше започнала да отглежда тъмнолилав клематис. Наскоро беше решила да започне да отглежда лози и в момента събираше съвети от приятели и четеше книги, за да реши как да го на прави по най-добрия начин. Изглеждаше сякаш Алис притежаваше неизчерпаема енергия.

Вирджиния придърпа един стол и се отпусна в него, изненадана от умората и жегата, които усети изведнъж. Тя събу сандалите си и вдигна краката си на малко столче.

— Не стигнах до Порткерис.

— Така ли? Мислех, че отиваш до пощата.

— Трябваха ми няколко марки, но ще си купя друг път. Беше толкова претъпкано със запотени хора и автобуси, че получих клаустрофобия и не спрях колата. Продължих да карам.

— Ще ти дам няколко назаем — каза Алис. — Нека ти налея чай.

Тя остави ръкоделието си, изправи се и се пресегна към чайника. От изисканата чаша се издигна освежаваща ароматна пара.

— Мляко или лимон?

— Лимон би било чудесно.

— Толкова по-освежаващо в горещините — тя подаде чашата на Вирджиния и отново се облегна. — Докъде шофира?

— Ами… ъм, по другия път…

— Ландс Енд?

— Не толкова далече. Стигнах само до Лениън. Паркирах колата на една отбивка и се изкачих на хълма за малко, седнах сред папратите и се наслаждавах на гледката.

— Колко хубаво — каза Алис, докато вдяваше конеца.

— Косят сеното във фермата.

— Да, време му е.

— Нещата никога не се променят, нали? Имам предвид в Лениън. Няма нови къщи, няма нови пътища, никакви магазини или паркинги за каравани.

Тя отпи глътка „Лапсанг сушонг“[1] и внимателно остави чашката и чинийката на пода до стола си.

— Алис, Юстас Филипс все още ли обработва фермата в Пенфолда?

Алис спря да шие, смъкна тъмните си очила, след което втренчено погледна във Вирджиния. Веждите й се сключиха озадачено.

— Какво знаеш ти за Юстас Филипс? Откъде го познаваш?

— Алис, имаш ужасна памет. Именно ти ме заведе там, ти и Том. Имаше голямо барбекю на скалите в Пенфолда. Бяха се събрали най-малко тридесет души и не знам кой го беше организирал, но пекохме наденички на огъня и си наливахме бира от буренце. Трябва да си спомняш, защото после госпожа Филипс ни черпи с чай в кухнята си!

— А, сега като каза това, се сещам. Беше ужасен студ, но също така доста приятно. Наблюдавахме как луната изгрява иззад Боскоуви Хед. Да, спомням си. Но кой организира онова парти? Със сигурност не беше Юстас, той винаги беше твърде зает с доенето на кравите. Трябва да е било семейство Барнет — съпругът беше скулптор и беше наел студио в Порткерис за две години, преди да се върне в Лондон. Жена му плетеше кошници или колани, или нещо такова, доста непретенциозни хора, имаха много деца, които постоянно ходеха боси. Непрекъснато организираха някакви странни купони. Трябва да са били семейство Барнет… Изключително! От години не се бях сещала за тях. И всички заедно отидохме в Пенфолда.

Но тук паметта й изневери. Тя погледна замислено към Вирджиния.

— Всички ли отидохме, или пък не? Кой отиде на партито?

— Мама не дойде. Каза, че това не е по вкуса й…

— Колко права се оказа.

— Но ти, аз и Том отидохме.

— Разбира се. Навлечени с пуловери и дебели чорапи. Не съм сигурна, но май бях с кожено палто. Но бяхме започнали да говорим за Юстас. На колко години беше тогава, Вирджиния? На седемнадесет? Впечатлена съм, че си спомняш Юстас след толкова години.

— Ти не отговори на въпроса ми. Той все още ли е в Пенфолда?

— Фермата принадлежеше на баща му, който я беше наследил от своя баща, а доколкото си спомням, той я беше наследил от прадядото на Юстас. Смяташ ли, че Юстас просто ще си събере багажа и ще замине оттук?

— Най-вероятно не. Просто днес следобед косяха сеното и се чудех дали той караше една от комбайните. Виждала ли си го, Алис?

— Съвсем рядко. Не защото нямахме желание, разбери ме правилно, но той работи доста усилено на полето, а Том е доста зает с бизнеса си, така че пътищата им много рядко са се пресичали. На няколко пъти ходиха заедно на лов за зайци, на боксов мач… на такива места.

Вирджиния вдигна чашката и чинийката от земята и за момент се вгледа в розата отстрани.

— Той е женен — промълви тя.

— Казваш го сякаш това е неоспорим факт.

— Така ли е?

— Не, не си права. Никога не се ожени. Бог знае защо. Винаги съм си мислила, че е доста привлекателен с този слънчев загар в стил Дейвид Хърбърт Лорънс[2]. Няколко жени от Лениън бяха влюбени в него, но той не се поддаде. Може би предпочита да си остане ерген.

Съпругата на Юстас изчезна така бързо, както се беше появила във въображението на Вирджиния, подобно на видение, отнесено от вятъра на реалността. Вместо това Вирджиния си представи мрачната и разхвърляна кухня в Пенфолда с остатъци от храна на масата, мръсни чинии в мивката и пепелник, пълен с угарки от цигари.

— Кой се грижи за него в момента?

— Не знам. Майка му почина преди две години, ако не се лъжа… Не знам какво прави в момента. Може би си е наел сексапилна домашна помощница или има любовница, която си пада по домашния уют. Наистина не знам.

А тонът й подсказваше, че това е последното нещо, което я интересува. Тя завърши с пришиването на сребристата нишка и направи двоен бод, след което откъсна конеца с рязко движение.

— Готово. Цветът е божествен, нали? Но е твърде горещо за шиене. — Тя остави ръкоделието си. — Боже, трябва да отида да видя какво ще вечеряме. Какво ще кажеш за апетитен пресен омар?

— Бих казала: радвам се да се запознаем.

Алис се изправи, а високата й фигура се извиси над Вирджиния.

— Видя ли си писмата?

— Да, взех ги.

Алис се наведе и взе подноса.

— Оставям те да ги прочетеш на спокойствие.

Оставяйки най-доброто за най-накрая, Вирджиния първо отвори писмото от свекърва си. То беше в тъмносин плик, с мека светлосиня ивица по края. Хартията на самото писмо беше плътна, а адресът отгоре беше релефен.

Улица Мелтън Гардънс №32, СЗ8

Скъпа Вирджиния,

Надявам се, че се наслаждаваш на това прекрасно, малко горещичко време, с температури над 35 градуса. Предполагам, че плуваш в басейна на Алис — такава радост е да не се налага да пътуваш с кола до брега, за да поплуваш. И двете деца са добре и ти изпращат поздрави. Бавачката ги води в парка всеки ден и там закусват и пият чай. Тази сутрин заведох Кара в Хародс, за да й купя няколко рокли. Толкова е пораснала, че всичко й е умаляло. Едната е синя, с цветя, другата е розова, с лек набор. Надявам се да ги одобриш! Утре ще ходят на чай у семейство Манинг-Престън. Бавачката очаква с нетърпение да поклюкарства с бавачката на Сюзън, а Сюзън е почти на възрастта на Кара. Би било добре да се сприятелят. Предай поздрави на Алис и ми кажи, когато решиш да се връщаш в Лондон, но ние се справяме добре, така че недей да си прекъсваш почивката без основателна причина. Ти наистина се нуждаеше от нея.

Твоя

Доротея Кийли

Прочете писмото два пъти с доста смесени чувства. Иззад безупречния краснопис и старателно изписаните изречения сякаш прозираше нещо друго. Тя си представи децата си, седнали върху пожълтялата и прегоряла трева, изцапана с кучешки екскременти, в парка в Лондон. Представи си горещото сутрешно слънце, издигащо се високо над покривите на сградите, и как малкото й момиче облича рокли, които не би харесало и не би искало да носи, но е твърде възпитано, за да възрази. Представи си високата еднофамилна къща на семейство Манинг-Престън с павираната градина отзад, където госпожа Манинг-Престън организираше прочутите си коктейли и където щяха да изпратят Кара и Сюзън да играят, докато бавачките им си говорят за плетки и за ужасните проблеми на госпожица Бриг. Видя как Кара стои мълчаливо, почти застинала от срам, а Сюзън Манинг-Престън се отнася с презрение към нея, защото Кара носи очила, а Сюзън я смята за задръстена.

Ами това „ние се справяме добре“? Звучеше твърде двусмислено според Вирджиния. Кои „ние“ имаше предвид? Бавачката и бабата? Или това включваше и децата на Вирджиния? Позволяваха ли на Кара да спи със старото плюшено мече, за което бавачката твърдеше, че е нехигиенично? Дали се сещаха винаги да оставят лампата светната, за да може Никълъс да ходи до тоалетната през нощта? Дали някога ги оставяха сами и без надзор, да разхвърлят, да се цапат и да играят на тайни, безсмислени игри в градината, с жълъди или листа и всичко, което детското въображение им диктува?

Усети как ръцете й треперят. Глупаво беше да допусне да изпадне в това състояние. Бавачката се грижеше за децата от тяхното раждане, тя познаваше всичките им номера и никой друг не беше в състояние да се справи с внезапните изблици на гняв на Никълъс.

(Но нормално ли беше да има такива изблици на гняв? Не трябваше ли да ги е надраснал вече? Какви разочарования продължаваха да ги подклаждат?)

Бавачката беше внимателна към Кара. Тя шиеше рокли за куклите й, плетеше шалове и пуловери за плюшените мечета от остатъци от прежди. Оставяше на Кара да кара количката на куклата си из парка и да пресича с нея кръстовището до Албърт Мемориъл, откъдето минават. (Четеше ли на Кара от любимите й книжки? „Взети назаем“, „Децата на железничаря“ и всяка думичка от „Тайнствената градина“?) Дали наистина обичаше децата, или просто умееше да се справя с тях?

Все едни и същи въпроси, които напоследък все по-често изникваха в ума на Вирджиния. Но не получаваха отговор. Знаейки, че й убягва нещо от жизненоважно значение, тя предпочиташе да се прави, че не забелязва собственото си безпокойство, което й служеше като извинение. В момента не мога да мисля за това, твърде съм уморена. Може би след 2–3 години, когато Никълъс тръгне на училище, ще кажа на свекърва си, че повече не ни е нужна бавачка, ще й кажа, че е време бавачката да си отиде и да намери друго бебе, за което да се грижи. Може би в момента съм твърде емоционална и не съм добра компания за децата си. По-добре им е с бавачката: в крайна сметка, тя има четиридесетгодишен опит в детската грижа.

Като добре познато успокоително, изтърканите извинения на Вирджиния успяха да притъпят гузната й съвест. Тя остави синия лист обратно в скъпия плик и с облекчение взе втория плик. Но облекчението не трая дълго. Кара беше взела назаем от листите за писма на баба си, но този път изреченията съвсем не бяха изписани безупречно и четливо. На места имаше капки мастило, редовете криволичеха нагоре-надолу, а думичките бяха килнати на една страна.

Мила мамо,

Надявам се, че си прекарваш добре. Надявам се времито да е хубъво. В Лондон е горещо. Ще ходя на чай у Сюзън в Манинг-Престън. Не знам на какво ще си играем. Миналата нощ Никълъс пищеше насън и бавачката му даде хапче. Целият беше почервенял. Окото на една от куклите ми е паднало и не мога да го намеря. Моля те пиши ми скоро и ми кажи кога ще се връщаме в Кърктън.

С любов от Кара

П.С. Не забравяй да пишеш.

Тя сгъна писмото и го остави настрана. В другия край на градината, оттатък ливадите, синкавата повърхност на басейна на Алис блестеше като украшение. Прохладният въздух беше изпълнен с птичи песни и аромат на цветя. От вътрешността на къщата се чуваше как Алис разговаря с готвачката, госпожа Джилкс, без съмнение във връзка с омарите, които щяха да ядат за вечеря.

Тя се почувства безпомощна и напълно неспособна. Мина й през ума да помоли Алис да вземе децата тук, но в следващия момент се сети, че е невъзможно. Къщата на Алис не беше пригодена за деца, животът й не предвиждаше тяхното съществуване. Тя щеше много да се подразни, ако Кара забрави да си събуе гуменките или ако Никълъс ритне топката си в скъпоценните й цветни лехи, или нарисува някоя от своите „картини“ върху тапетите. Защото без зоркия поглед на бавачката той щеше да е два пъти по-непослушен.

Без бавачката. Това бяха магическите думи. Самичка. Тя трябваше да се грижи за тях сама.

Но самата мисъл за това я ужасяваше. Как щеше да се справи? Къде щяха да отидат? Подобно на антени, мислите й зашариха наоколо в опитите си да уловят идеи. Да отседнат на хотел? Но през лятото хотелите тук бяха препълнени, а цените бяха безумно високи. Освен това, да настани Никълъс в хотел, щеше да бъде също толкова изнервящо, колкото да отседнат в Уийл хаус. Мина й през ума да наеме каравана или да лагерува с тях на брега, подобно на летните лагери на хипитата, които палеха огньове и спяха направо върху студения пясък.

Разбира се, винаги съществуваше възможността за Кърктън. В някакъв момент ще трябва да се върне там. Но всичките й инстинкти я караха да загърби мисълта за връщане в Шотландия, в къщата, където бяха живели с Антъни, мястото, където се бяха родили децата им, единствения дом, който познаваха. Мислейки си за Кърктън, тя си представи сенките, които дърветата хвърляха върху бледите стени, студената северна светлина, която се отразяваше върху тавана, звука от собствените си стъпки, докато се качваше по излъсканото стълбище. Спомни си ясните есенни вечери, когато отлитаха първите ята гъски и паркчето пред къщата, което се спускаше надолу към брега на дълбоката и бърза река…

Не. Още не. Кара ще трябва да почака. Може би по-късно щяха да се върнат в Кърктън. Но не и сега. Вратата зад нея се затръшна, тя се сепна и се върна обратно в реалността. Том Лингард се беше върнал от работа. Тя го чу да вика Алис, после да оставя куфарчето си върху масичката и да излиза на верандата, за да търси съпругата си.

— Здравей, Вирджиния — той се наведе и я целуна по главата. — Сама ли си? Къде е Алис.

— Интервюира един омар в кухнята.

— Писма от децата? Добре ли са всички? Браво, това е чудесно… — една от чудатостите на Том беше, че никога не изчакваше да получи отговор на въпросите си. Вирджиния понякога се чудеше дали това не е тайната на изключителния му успех.

— Какво прави днес? Слънчеви бани? Така и трябва. Какво ще кажеш да поплуваме заедно? Физическото натоварване ще ти се отрази добре след цялото това мързелуване. Ще извикаме и Алис…

Той продължи нататък с пъргава крачка и пращящ от енергия, влезе в къщата и се отправи към кухнята, викайки жена си. А Вирджиния, благодарна за съветите му, се изправи, взе писмата, покорно влезе вътре и се качи в спалнята си, за да си облече банския.

[1] Китайски чай с характерен аромат на „опушено“ — бел.ред. ↑

[2] По-известен като Д. Х. Лорънс — британски писател, поет, есеист и художник. Автор на „Белият паун“ (1911), „Любовникът на лейди Чатърли“ (1928) и други — бел.ред. ↑

2.

Адвокатите се казваха Смарт, Чъргуин и Уилямс. Или поне така пишеше на месинговата табелка на вратата, която от многото лъскане през годините вече не беше толкова релефна и буквите се четяха трудно. На вратата имаше месингово чукало и дръжката също беше от месинг, гладка и добре излъскана като табелката. Вирджиния я натисна и отвори вратата, след което влезе в тясно антре, застлано с кафяв балатум, стените бяха боядисани в кремаво и тя заподозря, че усърдната чистачка използваше щедро количество вазелин за лактите си.

Имаше стъклено прозорче като на старомодните билетни каси с надпис СПРАВКИ и звънец с бутон. Вирджиния натисна бутона и прозорчето се отвори.

— Да?

Леко стресната, Вирджиния каза на лицето зад прозорчето, че би искала да се срещне с господин Уилямс.

— Имате ли уговорена среща?

— Да, аз съм госпожа Кийли.

— Един момент, моля.

Прозорчето се затвори и лицето изчезна. После вратата се отвори и същото лице се появи отново, но този път с тяло и чифт крака в затворени обувки с връзки.

— Бихте ли ме последвали оттук, госпожо Кийли.

Сградата, където се помещаваше адвокатската кантора, се намираше на върха на хълма, след като се излезе от Порткерис, но въпреки това при влизането си Вирджиния направо се стъписа от великолепната гледка. Бюрото на господин Уилямс беше разположено по средата на стаята, а самият той тъкмо ставаше зад него. Прозорецът зад гърба му изглеждаше като картина в рамка, разкриваща очарователната панорама на старата част на града. Покриви на сгради, избелели керемиди и белосани комини, пръснати произволно и без ред надолу по хълма. Тук синя врата, там жълт прозорец, тук перваз, отрупан с гераниуми, простор с дрехи, ветреещи се като знамена, или листата на неочаквано и на пръв поглед незабележимо дърво. Оттатък покривите и далеч по-надолу се намираше пристанището, водата беше придошла и блестеше на слънцето. Имаше цяла редица от закотвени лодки, а една бяла платноходка пътуваше навътре към хоризонта, където синьото на водата и небето се сливаха. Във въздуха отекваха крясъците на чайки, които размахваха грациозно крилете си, а точно когато Вирджиния влезе в стаята, камбаните на Норманската кула зазвъняха и часовникът удари единадесет часа.

— Добро утро — поздрави господин Уилямс, а когато се опомни, Вирджиния разбра, че вече го е казал два пъти. Тя откъсна поглед от гледката и се опита да насочи вниманието си към него.

— О, добро утро. Аз съм госпожа Кийли, аз… — не успя да продължи. — Как е възможно да работите в стая с подобна гледка?

— Затова съм седнал с гръб към нея…

— Направо изумително.

— Да, и доста уникално. Често художници ни питат дали могат да нарисуват пристанището оттук. Вижда се целият град, а цветовете са винаги различни и прекрасни. С изключение, разбира се, на дъждовно време. И така — маниерът му внезапно се промени, сякаш нямаше търпение да мине по същество и да не губи повече време, — какво мога да направя за вас?

Той придърпа стола си към нея.

Опитвайки се да откъсне поглед от прозореца и да се концентрира върху причината да бъде там, Вирджиния седна.

— Е, може би не съм дошла на правилното място, но, разбирате ли, не мога да намеря брокер на имоти в града. Търсих къщи под наем в местния вестник, но не намерих такива. После видях вашето име в телефонния указател и си помислих, че може би ще успеете да ми помогнете.

— Да ви помогна да намерите къща?

Господин Уилямс беше млад мъж с мургава кожа, а очите му излъчваха вълнение от присъствието на привлекателната млада жена отсреща.

— Просто под наем…

— За колко време?

— За около месец… децата ми започват училище през първата седмица на септември.

— Разбирам. Добре, по принцип ние не извършваме подобни услуги, но бих могъл да попитам госпожица Ледра дали може да предложи нещо. Но, разбира се, сезонът е в разгара си и градът вече е претъпкан с посетители. Боя се, че дори да намерите нещо, ще се наложи да платите доста висок наем.

— Това не е проблем.

— Добре, бихте ли изчакали за момент.

Той излезе, а Вирджиния го чу да разговаря с жената, която я беше посрещнала на входа. Тя се изправи, отиде отново до прозореца, отвори го широко и се засмя, когато една чайка отлетя от перваза, където беше кацнала. Вятърът откъм морето беше хладен и свеж. Туристическо корабче с пътници тръгваше от пристанището и изведнъж на Вирджиния й се прииска да бъде там, на борда, безгрижна, със слънчев загар, с шапка с надпис ЦЕЛУНИ МЕ и да изпищи от радост, когато корабчето потегли по вълните.

Господин Уилямс се върна.

— Бихте ли изчакали за момент? Госпожица Ледра ще се обади на няколко места…

— Да, разбира се — тя се върна на стола си.

— В Порткерис ли сте отседнали? — завърза разговор господин Уилямс.

— Да, отседнала съм у приятели. У семейство Лингард в Уийл хаус.

Предишното му поведение не беше нито грубо, нито фамилиарно, но изведнъж стана почти благоговейно.

— Да, разбира се. Какво прекрасно местенце.

— Да, Алис е сътворила чудеса.

— Били ли сте там преди?

— Да, но цели десет години не се бях връщала.

— Децата с вас ли са в момента?

— Не. Те са в Лондон при баба си. Но искам да ги взема тук при мен, ако е възможно.

— В Лондон ли живеете?

— Не, свекърва ми живее там — господин Уилямс я гледаше очаквателно. — Моят дом, тоест ние живеем в Шотландия.

Той изглеждаше доволен… Вирджиния недоумяваше защо би му харесал фактът, че тя живее в Шотландия.

— Колко хубаво! В коя част?

— В Пъртшир.

— Най-прекрасната част. Миналото лято със съпругата ми ходихме не почивка там. Какво спокойствие и тишина, никакъв трафик. Как ви се отразява отсъствието оттам?

Вирджиния тъкмо се канеше да каже нещо, когато за нейна радост беше прекъсната от влизането на госпожица Ледра, която носеше купчина листове.

— Заповядайте господин Уилямс. Бозитик. И писмото от господин Кернау, в което пише, че ако му намерим наемател за август, е готов да я даде под наем. Но само ако наемателят е подходящ, господин Уилямс. Той е пределно настоятелен по този въпрос.

Господин Уилямс взе листите и се усмихна на Вирджиния.

— Вие подходящ наемател ли сте, госпожо Кийли?

— Зависи от това какво ще ми предложите, нали?

— Ами, не е точно в Порткерис… благодаря ви, госпожице Ледра… но не е много далече оттам… всъщност е в Лениън…

— Лениън!

Сигурно беше прозвучала ужасена, тъй като господин Уилямс веднага заговори в защита на Лениън.

— Това е много очарователно място по бреговата ивица.

— Не исках да прозвучи, сякаш не ми харесва. Просто доста се изненадах.

— Така ли? Защо?

Погледът му беше пронизващ като на ястреб.

— Всъщност няма причина. Разкажете ми за къщата.

Той й разказа. Това беше стара вила, нищо претенциозно или твърде красиво, но имаше малък повод за гордост, тъй като някога там живял и творил известен писател от 90-те години на XX век.

Вирджиния попита:

— Кой?

— Моля?

— Кой е този известен писател?

— О, извинете. Обри Крейн. Не знаехте ли, че е прекарал няколко години в тази част на света?

Не знаеше за това. Но Обри Крейн беше един от многото писатели, които майката на Вирджиния не одобряваше. Тя си спомни хладното изражение и присвитите устни на майка си, когато се споменаваха неговите книги. Спомни си колко бързо ги връщаха в библиотеката, преди младата Вирджиния да е успяла да ги види. Поради някаква причина този факт направи вилата Бозитик още по-привлекателна.

— Продължавайте — каза тя.

Господин Уилямс продължи да говори. Въпреки възрастта си Бозитик е била модернизирана до определена степен — сега там имало баня и тоалетна, и електрическа печка.

— Кой е собственикът? — попита Вирджиния.

— Господин Кернау е племенник на възрастната дама, предишната собственичка на къщата. Тя я завещала на него, но той живее в Плимут и я използва само през отпуска си. Плануваше да дойде тук със семейството си, но съпругата му се разболяла и отменили пътуването. Тъй като сме адвокати на господин Кернау, той остави на нас да се погрижим за нещата, като ни инструктира, че ако ще даваме къщата под наем, наемателят трябва да е надежден човек, който да се грижи добре за нея.

— Колко е голяма?

Господин Уилямс прегледа листовете.

— Да видим — кухня, трапезария и баня на долния етаж и всекидневна и три спални на горния.

— Има ли градина?

— Не съвсем.

— На какво разстояние е от шосето?

— На около стотина метра от черния път, доколкото си спомням.

— Мога ли да я наема веднага?

— Не виждам причина да не можете, но първо трябва да я видите.

— Да, разбира се… кога мога да я видя?

— Днес? Утре?

— Утре сутрин.

— Лично ще ви заведа.

— Благодаря ви, господин Уилямс.

Вирджиния стана и се отправи към вратата и той трябваше да избърза, за да я отвори преди нея.

— Има още нещо, госпожо Кийли.

— Какво е то?

— Не попитахте какъв е наемът.

Тя се усмихна.

— Не попитах, нали? Довиждане господин Уилямс.

Вирджиния не спомена нищо пред Алис и Том. Не искаше да говори за нещо, което все още беше някаква смътна идея в ума й. Не искаше да влиза в спорове и някой да я убеждава, че за двете й деца е най-добре да останат при баба си в Лондон или пък че Алис би пренебрегнала евентуалните поражения, които те биха нанесли на Уийл хаус и би настояла да доведе децата там. Чак когато откриеше място, където да могат да живеят всички, Вирджиния щеше да постави Алис пред свършен факт. И тогава вероятно Алис щеше да й помогне да преодолее най-голямото препятствие, а именно — да убеди баба им да ги пусне да дойдат в Корнуол без бавачката. Самата идея за подобно изпитание имаше възпиращ ефект върху въображението на Вирджиния, но имаше по-малки препятствия, които трябваше да се преодолеят преди това и тя трябваше да се справи с тях сама.

Алис беше перфектната домакиня. Когато Вирджиния й каза, че ще излиза сутринта, дори не й хрумна да я разпитва какво смята да прави. Тя само попита:

— Ще се върнеш ли за обяд?

— Не мисля… по-скоро — не.

— Ще се видим за чая тогава. После ще поплуваме.

— Върховно — каза Вирджиния.

Тя целуна Алис и излезе, седна в колата си и потегли към Порткерис. Паркира близо до гарата и отиде пеш до адвокатската кантора, за да вземе господин Уилямс.

— Госпожо Кийли, ужасно съжалявам, но няма да мога да дойда до Бозитик тази сутрин. Една стара клиентка от Труро пристига в града и трябва да я посрещна, надявам се да проявите разбиране! Но ето ги ключовете от къщата, начертал съм доста подробна карта как да стигнете дотам… не мисля, че има опасност да се объркате. Имате ли нещо против да отидете сама, или ако желаете, можете да вземете със себе си госпожица Ледра?

Вирджиния си представи внушителното присъствие на едричката госпожица Ледра и увери господин Уилямс, че и сама ще се справи без проблем. Получи връзка с големи ключове, всеки от които с дървен етикет. Входна врата, склад за въглища, стая на горния етаж.

— Ще трябва да внимавате за пътя — каза й господин Уилямс, докато излизаха заедно. — Доста е неравен, а пред портата на Бозитик няма място, където да обърнете, но ако карате напред по алеята към старата ферма, ще намерите място за обратно. А, и, госпожо Кийли… от месеци никой не живее там. Опитайте да не се влияете, но е малко мрачно. Просто отворете няколко прозореца и си представете мястото с горяща камина.

Вирджиния се върна в колата леко разколебана от последните няколко забележки. Ключовете от непознатата къща тежаха като оловна топка в чантата й. Изведнъж й се прииска да не е сама и в момент на умопомрачение си представи как се връща в Уийл хаус, признава всичко на Алис и я моли да отиде с нея до Лениън за морална подкрепа. Но това беше нелепо. Просто трябваше да разгледа една малка вила и да реши дали да я наеме, или не. Всеки глупак… дори Вирджиния… можеше да направи това.

Времето бе все така приятно, а трафикът — все така ужасен. Тя буквално пъплеше в дългата колона от коли надолу към града и след като излезе от него. На върха на хълма, където пътят се разклоняваше, трафикът малко се облекчи и тя можеше да набере скорост и да изпревари няколко коли, които караха бавно. Когато се изкачи и мина по бърдото, пред погледа й се разкри морето и усети, че се ободрява. Пътят лъкатушеше като сива лента през покритите с папрати хълмове — отляво се извисяваше скалистата снага на Карн Едвор, оцветен в лилаво от ниските храсти, а отдясно местността се спускаше надолу към морето, с познатата мозайка от поляни и ферми, които беше наблюдавала преди два дни.

Господин Уилямс й беше казал да следи за приведени от вятъра храсти от глог отстрани на пътя. След тях имало рязък завой и после тесен черен път, който води до морето. Вирджиния стигна до тях и зави надолу по каменист път, опасан от къпинови храсти. Превключи на първа и внимателно заслиза надолу, опитвайки се да избегне неравностите и дупките и да не мисли какви поражения биха могли да нанесат на боята на колата й бодливите храсти прещип.

Нямаше и следа от къща, докато не направи рязък завой и тогава изведнъж я видя. Каменна ограда, а зад нея — фронтон и керемиден покрив. Спря колата на алеята, взе чантата си и излезе. Откъм морето подухваше хладен вятър с мирис на сол и прещип. Опита се да отвори портата, но пантите бяха счупени и се наложи първо да я повдигне, преди да вкара ключа. Пътечка от трева водеше към каменно стълбище и после към самата къща и Вирджиния забеляза, че тя беше дълга и ниска, с фронтони, гледащи на север и на юг, а на северния край беше добавена стая с изглед към морето и квадратна кула отгоре. По странен начин кулата придаваше религиозен дух на къщата, която се стори доста неприветлива на Вирджиния. Нямаше градина, но откъм южната страна имаше полянка с неокосена трева, която се поклащаше от вятъра, и два стълба, между които някога е имало простор.

Тя слезе по стълбите и мина по тъмната пътечка, която завиваше край къщата и водеше към входната врата. Някога тя е била боядисана в червено, но боята се беше поолющила. Вирджиния извади ключа и го пъхна в ключалката, завъртя едновременно дръжката на вратата и ключа и вратата безшумно се отвори навътре. Видя тесни стълби, износен килим върху голия под, усети мирис на влага и… мишки? Преглътна нервно. Мразеше мишки, но след като вече беше дошла дотук, нищо не й струваше да изкачи двете изтъркани стъпала и предпазливо да прекрачи прага.

Не й отне много да разгледа старата част на къщата, да надникне в малката кухничка с грозната и захабена мивка и в трапезарията, където бяха разхвърляни няколко стола. В кухината на огромната стара камина имаше електрическа печка, наподобяваща диво животно на входа на леговището си. На прозорците висяха тънки памучни завеси, с петна от мухи и доста невзрачни, имаше и шкаф, претъпкан с различни по форма, големина и степен на износване чаши и чиния.

Изгубила надежда, Вирджиния се изкачи по стълбите. Спалните бяха мрачни, с малки прозорци и неподходящи износени мебели. Тя се върна до стълбите и изкачи още няколко стъпала, след което стигна до затворена врата. Отвори я и след мрачната обстановка в останалите стаи струята ярка светлина от север й се стори ослепителна.

Леко замаяна, тя пристъпи пипнешком в една удивителна стая — малка, с правоъгълна форма и прозорци на трите стени. Тя се извисяваше над морето подобно на корабен мостик с изглед към крайбрежието, което се простираше най-малко на двайсетина километра.

До прозореца на северната стена имаше кушетка с избеляла тапицерия. Имаше дървена масичка, стар плетен килим, а в самия център на стаята имаше спираловидно стълбище с декоративен парапет от ковано желязо, водещ право към стаята отдолу, която господин Уилямс беше отбелязал като „всекидневна“ в своята скица.

Вирджиния слезе много внимателно в стая, заета основно от огромна камина. По-надолу беше банята, а след нея имаше врата, която водеше до мястото, откъдето първоначално беше тръгнала — към тъмната и потискаща трапезария.

Това беше една изключително ужасна къща. Тя я обграждаше отвсякъде и очакваше от нея да вземе някакво решение, като сякаш се присмиваше на нерешителността й. За да си даде време, тя се върна обратно в стаята на кулата, седна на кушетката до прозореца и отвори чантата си, за да си вземе цигара. Последната. Трябваше да си купи още. Запали, погледна дървената масичка и избелелите цветове на килима на пода и разбра, че това е бил кабинетът на Обри Крейн, работното му място, където е съчинявал онези похотливи истории, които никой не беше препоръчвал на Вирджиния да прочете. Тя си го представи как седи там брадясал, по къси панталони, с непретенциозен външен вид и бунтовни страсти, бушуващи у него. Може би през лятото той е отварял широко тези прозорци, за да улови всеки аромат и звук от природата, грохота на морето, свистенето на вятъра. Но през зимата сигурно е било ужасен студ и той се е увивал в одеяла и е писал с премръзнали до болка пръсти, увити във вълнени ръкавици…

Някъде в стаята бръмна муха, която се удари в стъклото на прозореца. Вирджиния облегна челото си върху хладното стъкло, впери замислен поглед навън и започна един от безкрайните си спорове, които беше водила със себе си в продължение на години.

Не мога да дойда тук.

Защо не?

Мразя това място. Толкова е призрачно и плашещо. Атмосферата е ужасна.

Това е просто твоето въображение.

Тази къща е невъзможна. Никога не бих могла да доведа децата тук. Никога не са живели на подобно място. Няма място, където да играят.

Целият свят е на тяхно разположение, за да играят. Полетата, скалите и морето.

Но грижата за тях… прането, гладенето, готвенето. Няма и хладилник, а и как ще затоплям водата?

Мислех си, че най-важното беше да вземеш децата при себе си от Лондон.

По-добре им е в Лондон. Няма да знам откъде да започна. Не и сама, както е в момента.

Какво ще правиш тогава?

Не знам. Ще говоря с Алис, може би трябваше да говоря с нея, преди да дойда. Тя няма собствени деца, но ще разбере. Може би тя ще знае за някоя малка къщичка. Тя ще разбере. Тя ще помогне. Длъжна е да го направи.

Достатъчно — каза собственият й вътрешен хладен и ироничен глас — за всички тези сериозни решения.

Гневно Вирджиния стъпка недопушената цигара на пода, стана и слезе по стълбите, извади ключовете и заключи вратата зад себе си. Върна се обратно по пътечката към портата, излезе и я затвори. Къщата я наблюдаваше, малките прозорчета на стаите я гледаха присмехулно. Тя се отскубна от погледа им и влезе в колата. Беше дванадесет и четвърт. Трябваше да си купи цигари, а и в Уийл хаус не я очакваха за обяд, затова, след като обърна колата, тръгна към Порткерис, но по другия път, измина разстоянието от километър и половина до Лениън, изкачи се по главната улица и накрая спря на каменния площад, от едната страна на който се намираше входът на църква с квадратна кула, а от другата — малка кръчма с бели стени и надпис „Ръцете на русалката“.

Заради хубавото време отвън бяха изкарали маси и столове, чадъри в ярки цветове и дървени саксии с латинки. Мъж и жена в празнични дрехи седяха и пиеха бира, а малкото им момченце си играеше с едно кученце. Когато Вирджиния приближи, те я поздравиха усмихнато, отвърна им и продължи към входната врата, инстинктивно навеждайки глава, докато минаваше под трегера.

Стените бяха в тъмна облицовка, таванът — нисък, през малките прозорчета с дантелени завеси влизаше слаба светлина, усети приятен аромат на хлад и старо дърво. Малцината посетители, които едва се виждаха в сумрака, бяха насядали до стената или около малки паянтови масички, на бара висеше цяла редица от бирени халби, а барманът беше запретнал ръкави и подсушаваше чашите с памучна кърпа.

— … не знам Уилям — тъкмо казваше той на един клиент, който беше седнал в края на бара, кацнал унило на едно високо столче с цигара в едната ръка и халба бира в другата, — но ти сложи кофите за боклука изправени и никой няма да хвърли нищо в тях…

— Ъхъ… — тъжно кимна Уилям в знак на съгласие, а пепелта от цигарата му падна в бирата.

— По пътя е пълно с боклуци, а градският съвет дори не си помръдва пръста да изпразни кофите. Толкова са стари и грозни, че би било по-добре да ги няма. Оправяли сме се достатъчно добре и преди да ги сложат — той продължи да търка чашата, сложи я на плота и се обърна, за да обслужи Вирджиния.

— Да, госпожо?

Гласът, видът и цветът на кожата му бяха твърде типични за Корнуол. Лицето му беше зачервено, обгоряло от вятъра, имаше сини очи и черна коса. Вирджиния попита за цигари.

— Имаме само пакети от по двайсет. Добре ли е? — той се обърна да ги вземе от рафта и разкъса опаковката с ловко движение на палеца си. — Прекрасен ден, нали? На почивка, предполагам?

— Да — от години не беше влизала в кръчма. В Шотландия никой не водеше жени в кръчмите. Беше забравила задушевната атмосфера около масите и уюта на малките компании. Тя попита:

— Имате ли „Кола“?

Това изненада бармана.

— Да, имаме „Кола“. Поръчваме я за децата. Искате, нали?

— Да, ако обичате.

Той се протегна, взе една бутилка, отвори я галантно, наля я в стъклена чаша и я сложи на тезгяха пред нея.

— Тъкмо казвах на Уилям, че пътят до Порткерис е под всякаква критика — Вирджиния придърпа един стол и седна, като слушаше внимателно. — Целият този боклук наоколо. Гостите сякаш не знаят какво да правят с отпадъците си. Човек би помислил, че като идват на такова прекрасно място, биха проявили здрав разум и биха си държали хартиените отпадъци в колите, а не да ги хвърлят край пътя. Само говорят за опазване на природата и екология, но Бога ми…

Това очевидно беше негова любима тема, ако се съдеше по одобрителните възгласи от всички краища на помещението. Вирджиния запали цигара. Отвън приближи кола, двигателят изгасна и се чу хлопване на врата. Чу мъжки глас, който поздрави с „Добро утро“ и после стъпки зад себе си, които се приближиха към бара.

— Писах до нашия представител в Парламента по този въпрос и попитах кой ще почисти мястото, но той ми каза, че това е отговорност на градския съвет, а аз казах… — той забеляза новия клиент зад Вирджиния. — Здравейте! Оттук ли сте?

— Пак ли за кофите за боклук, Джоу?

— Познаваш ме, винаги довеждам нещата докрай. Какво да бъде?

— Халба бира.

Джоу се обърна, за да налее бирата, новодошлият застана между Вирджиния и мрачния Уилям, а тя бе познала гласа му веднага щом заговори, както и стъпките му, когато прекрачи прага на „Ръцете на русалката“.

Тя отпи от колата и остави чашата. Изведнъж цигарата имаше горчив вкус, загаси я и се обърна към него. Видя синята риза със запретнати ръкави, загорелите му ръце, бистро сините очи и късо подстриганата, разрошена кафява коса и понеже нямаше какво друго да направи, тя каза:

— Здравей, Юстас.

Стреснат, той извърна глава, а лицето му придоби слисаното и безпомощно изражение на човек, когото току-що са ударили с юмрук в стомаха. Тя набързо добави:

— Да, наистина съм аз — а той се усмихна, недоверчиво, неуверено, сякаш съзнавайки, че е изпаднал в неловка ситуация.

— Вирджиния.

Тя отново глуповато каза:

— Здравей.

— Какво правиш тук, за Бога?

Тя осъзнаваше, че всички присъстващи очакваха нейния отговор. Отговори весело и непринудено.

— За да си купя цигари и да пийна нещо.

— Нямах предвид това. Какво правиш в Корнуол? Тук, в Лениън?

— На почивка съм. Отседнала съм у семейство Лингард в Порткерис.

— Откога си тук?

— Около седмица.

— А какво правиш чак тук?

Но преди да успее да отговори, барманът беше сервирал пред Юстас бирата, а той за миг отклони вниманието си, докато търсеше монети в джоба си.

— Стари приятели, а? — попита Джоу, поглеждайки към Вирджиния по съвсем нов начин, а тя отвърна: — Да, може да се каже.

— Не съм я виждал от десет години — каза Юстас, докато слагаше монетите на бара. Погледна към чашата на Вирджиния.

— Какво пиеш?

— „Кола“.

— Донеси я отвън, нека седнем на слънце.

Тя го последва, усещайки как всички ги следяха с погледи, пълни с любопитство. Когато излязоха, той сложи чашите на една дървена маса и се настаниха един до друг на пейката с лице към слънцето и гръб към кръчмата.

— Нямаш нищо против, че излязохме, нали? В противен случай нямаше да може да си кажем и дума, без да стигне до цялото село само за половин час.

— Предпочитам да сме на открито.

Той беше седнал толкова близо, полуобърнат към нея, че Вирджиния можа да види загрубялата от времето кожа на лицето му, мрежата от фини бръчици около очите, първите бели косми в гъстата му кафява коса. Помисли си. Отново съм с него.

Той подхвана:

— Кажи ми.

— Какво да ти кажа?

— Какво стана с теб?

После бързо продължи:

— Разбрах, че си се омъжила.

— Да. Почти веднага.

— Е, трябва да го отдадем на времето в Лондон, от който толкова много се боеше.

— Да, така е.

— И танцът на дебюта ти в обществото.

— Вместо това имаше сватба.

— Госпожа Антъни Кийли. Видях обявите във вестника — Вирджиния замълча. — Къде живееш в момента?

— В Шотландия. Имаме къща в Шотландия…

— А деца?

— Да. Две. Момче и момиче.

— На колко години са?

Интересът му беше искрен и тя си спомни колко много обичаха децата корнуолците и как очите на госпожа Джилкс се просълзяваха при мисълта за някой малък праплеменник или праплеменница.

— Момичето е на осем, а момчето — на шест.

— С теб ли са в момента?

— Не, в Лондон, при баба си.

— А съпругът ти? Тук ли е? Какво прави тази сутрин — играе голф?

Тя го погледна втренчено, осъзнавайки за първи път факта, че личната трагедия е именно такава. Лична. Цялото ти същество може да се разпадне на парчета, но това не означава, че останалата част от света знае за това и изобщо я е грижа. Нямаше причина Юстас да е научил за това.

Тя облегна ръцете си на ръба на масата, разположи ги внимателно, сякаш това беше от особено значение, после каза:

— Антъни е мъртъв.

Изведнъж ръцете й изгубиха значение, китките бяха твърде тънки, дългите нокти с формата на бадем — лакирани в коралов цвят и нежни като венчелистчета. В този момент й се искаше да не са толкова крехки, а силни и покафенели от слънцето, отрудени, с кал под ноктите поради работата в градината, беленето на картофи и стъргането на моркови. Тя усещаше погледа на Юстас. Не можеше да понесе той да я съжалява.

— Какво се случи?

— Загина при автомобилна катастрофа. Удави се.

— Удави се?

— Нали край нас минава реката, там в Кърктън, където живеем в Шотландия. Реката минава между нашата къща и шосето и трябва да се мине по един мост. Прибирал се към къщи, когато се подхлъзнал или не успял да вземе завоя и колата паднала през дървените парапети във водата. Беше валял много дъжд, реката беше придошла и колата паднала на дъното. Наложи се водолаз да слезе до дъното и да върже колата с… дебело въже. Впоследствие полицията успя да я извади…

Гласът й заглъхна. Той нежно попита:

— Кога?

— Преди три месеца.

— Доста скоро.

— Да. Трябваше да се свършат и уредят толкова много неща. Не знам как мина времето. А после този вирус, нещо като грип, от който не можах да се съвзема. Свекърва ми предложи да вземе децата в Лондон, а аз дойдох тук при Алис.

— Кога си тръгваш?

— Не знам.

Той мълчеше. След малко взе чашата си и изпи бирата. Докато я оставяше обратно на масата, попита:

— С кола ли си?

— Да, синият „Триумф“ ей там.

— Тогава си изпий колата и ще се върнем в Пенфолда.

Вирджиния се обърна и вторачи поглед в него.

— Е, нищо специално. Нали е обедно време. Имам пай с месо във фурната. Искаш ли да дойдеш и да обядваме заедно?

— Да.

— Ела. Аз ще карам ленд роувъра, а ти карай след мен.

— Добре.

Той стана.

— Да тръгваме тогава.

3.

Преди това беше ходила в Пенфолда само веднъж, а после през онази хладна, сумрачна пролетна вечер преди десет години.

— Поканени сме на празненство — обяви Алис, докато обядваха в оня ден.

Майката на Вирджиния веднага се заинтригува. Тя беше доста общителна и имаше седемнадесетгодишна дъщеря, която да представи в обществото. Самото споменаване на празненство беше достатъчно, за да събуди интереса й.

— Колко хубаво! Къде? С кого?

Алис се изсмя. Тя беше от малкото хора, които можеха да си позволят безнаказано да се пошегуват с Роуена Парсънс, но все пак се познаваха от десет години.

— Не се ентусиазирай прекалено много. Не е нещо, което би ти харесало.

— Скъпа Алис, не разбирам какво искаш да кажеш. Обясни ми!

— Ами, има едно семейство — Барнет. Еймъс и Фенела Барнет. Може би си чувала за тях. Той е скулптор със съвременен и авангарден стил. Наели са едно старо студио в Порткерис и имат цял куп странни деца.

Без да изслуша докрай, Вирджиния каза:

— Защо не отидем? — стори й се, че това са точно хората, с които беше мечтала да се запознае.

Госпожа Парсънс леко сбърчи идеално оформените си вежди.

— Празненството в студиото ли е? — попита тя, очевидно очаквайки да чуе за подбрани напитки и скъпи цигари.

— Не, ще бъде на открито в Лениън, в една ферма, наречена Пенфолда, нещо като барбекю на скалите. Лагерен огън и пържени наденички. — Алис усети, че Вирджиния копнееше да отиде. — Мисля, че ще е доста забавно.

— Според мен звучи ужасно — каза госпожа Парсънс.

— Не мисля, че би искала да дойдеш, но Том и аз може да отидем и да вземем Вирджиния с нас.

Госпожа Парсънс погледна изпитателно дъщеря си.

— Искаш ли да отидеш на барбекю?

Вирджиния вдигна рамене.

— Може да е забавно — тя отдавна се беше научила да не се ентусиазира твърде много предварително за нещо.

— Много добре — каза майка й, докато си наливаше лимонов пудинг, — ако това са твоите представи за забавна вечер и Алис и Том нямат нищо против да те вземат със себе си… но за Бога, облечете се добре. Ще бъде ужасен студ. Твърде студено според някои хора за пикник.

Тя беше права. Вечерта беше ясна като тюркоаз, тъмният силует на Карн Едвор се извисяваше в небето, а на сушата духаше пронизващ вятър. Докато колата изкачваше хълма на излизане от Порткерис, Вирджиния погледна назад и забеляза мигащите светлини на градчето в далечината и мастиленочерните води на пристанището, гъмжащи от светещи отражения. От другата страна на залива, в далечната част на сушата, фарът изпращаше своите предупредителни сигнали — светваше, угасваше, светваше, угасваше за малко по-дълго време. Внимание. Опасност.

Предстоящата вечер изглеждаше пълна с възможности. Развълнувана, Вирджиния изведнъж се облегна напред, подпря брадичката върху кръстосаните си ръце на облегалката на Алис. Този жест беше леко нескопосан и спонтанен, отражение на приповдигнатото настроение, което обикновено беше толкова добре потискано от влиянието на доминиращата й майка.

— Алис, къде е мястото, на което отиваме?

— Пенфолда. Това е ферма от тази страна на Лениън.

— Кой живее там?

— Госпожа Филипс, тя е вдовица. И синът й Юстас.

— Той с какво се занимава?

— Фермер е, глупаче. Казах ти, че това е ферма.

— Те приятели ли са на семейство Барнет?

— Би трябвало. В тази част на света живеят доста хора на изкуството. Но нямам и най-малка представа как са се запознали.

— Може би в „Русалката“.

— Какво е „Русалката“?

— Кръчмата в Лениън се казва „Ръцете на русалката“. Събота вечер всички водят жените си на по питие и приказка там.

— Кой друг ще бъде на купона?

— Знаем колкото теб.

— Нямате ли поне малка представа?

— Ами… — Алис си напрегна ума, — художници, писатели и поети, хипита и аутсайдери и фермери, а вероятно и един-двама скучни и обикновени хора като нас.

Вирджиния я прегърна.

— Вие не сте скучни и обикновени хора. Вие сте супер.

— Може би в края на вечерта няма да си толкова сигурна, че сме супер. Може да не ти хареса, затова стискай зъби и не казвай нищо.

Вирджиния се облегна назад и в тъмното си повтаряше — ще ми хареса.

Фарове на коли, подобно на светулки, прииждаха от всички посоки и завиваха при Пенфолда. От шосето се виждаше, че фермата е ярко осветена. Те се присъединиха към опашката от разнородни возила, които се движеха по неравния и тесен път, и накрая влязоха в двора на фермата, който беше превърнат във временен паркинг. Въздухът беше изпълнен с гласове и смях, докато приятели се поздравяваха взаимно и върволица от хора се придвижваше към каменната стена и после надолу през пасищата по посока към скалите. Някои се бяха увили в одеяла, други носеха старомодни фенери, а трети — Вирджиния се радваше отново, че майка й не беше дошла, — носеха по някоя друга бутилка.

Някой извика: „Том! Какво правиш тук?“, и Том и Алис изостанаха назад, за да изчакат приятелите си, а Вирджиния продължи, наслаждавайки се на усещането, че е сама. Мекият и тъмен въздух около нея беше изпълнен с мирис на торф, морски водорасли и горяща дървесина. Небето не беше съвсем притъмняло, а морето беше толкова тъмносиньо, почти черно на цвят. Тя мина през един процеп в стената и видя по-надолу в ниското златните пламъци на огъня, около който бяха наредени фенери, и силуетите на тридесетина души. Когато приближи, успя да види и няколко лица, осветени от огъня, те си говореха и се смееха и сякаш всички се познаваха. Върху дървена стойка беше поставено буре с бира, от което постоянно се пълнеха чаши догоре. Миришеше на картофи и разтопена мазнина, някой беше донесъл китара и започна да пее и постепенно няколко гласа неуверено се присъединиха към него.

Има един кораб, който плува в морето.

Той плува надълбоко, но не толкова дълбоко,

колкото е моята любов…

Един младеж минаваше тичешком край Вирджиния в тъмното и се блъсна в нея.

— Извинете.

Той я сграбчи за ръката, по-скоро, за да запази равновесие. Вдигна фенера си към лицето й.

— Ти коя си?

— Вирджиния.

— Вирджиния чия?

— Вирджиния Парсънс.

Младежът имаше дълга коса и лента на главата и приличаше на гангстер.

— Помислих си, че си ново лице. Самичка ли си?

— Н… не. Дойдох с Алис и Том… но… — тя погледна назад. — Изгубих ги… те идваха след мен… някъде…

— Аз съм Доминик Барнет…

— О, това е твоето парти…

— Всъщност на баща ми. Поне той е платил бурето с бира, което го прави негово, а майка ми купи наденичките. Хайде… да си вземем нещо за пиене — и той я хвана за ръката още по-здраво и я поведе към оживената групичка около огъня.

— Хей, татко… водя ти някой, който няма питие.

Една огромна брадясала фигура, която на странната светлина изглеждаше сякаш дошла от Средновековието, се изправи откъм страната на кранчето на бурето.

— Ето една и за нея — каза той, докато й подаваше огромна халба. — А ето и една наденичка.

Младият човек набързо взе една от минаващия край тях поднос и й я подаде, забодена на клечка. Вирджиния взе и нея и тъкмо се канеше да подхване някакъв разговор на политически теми, когато Диминик видя друго познато лице от другата страна на огъня и извика:

— Мариана! — или нещо такова и отиде натам, оставяйки Вирджиния отново сама.

Тя потърси семейство Лингард в тъмното, но не можа да ги намери. Но всички седяха, затова и тя седна, държейки халбата бира в едната си ръка и наденичката, която беше твърде гореща за ядене, в другата. Огънят пърлеше лицето й, а в гърба й духаше студен вятър и развяваше косата по лицето й. Тя отпи от бирата. Никога не беше пила бира и веднага понечи да кихне. Кихна, а един глас зад нея й каза весело:

— Наздраве!

Вирджиния се опомни от кихането и каза:

— Благодаря.

После погледна нагоре, за да види кой я беше поздравил и видя едър млад мъж в кадифени джинси, гумени ботуши и огромен норвежки пуловер. Той й се усмихваше, а на светлината на огъня лицето му имаше меден цвят. Тя каза:

— От бирата е.

Той приклекна до нея и внимателно взе халбата от ръката й и я остави на земята.

— Може да кихнеш отново и тогава ще разлееш бирата, което би било разхищение.

— Да.

— Сигурно си приятелка на семейство Барнет.

— Защо мислите така?

— Не съм те виждал преди.

— Не, не съм. Дойдох със семейство Лингард.

— Алис и Том? Те тук ли са?

— Да, някъде наоколо.

Изглеждаше толкова доволен, че семейство Лингард са тук, че Вирджиния си помисли, че ще тръгне веднага да ги търси, но той се настани по-удобно на тревата до нея и сякаш му стигаше просто да си мълчи и да наблюдава със задоволство останалата част от купона. Вирджиния започна да яде наденичката си, а когато приключи, той все още не беше отронил и дума, затова тя реши да опита отново.

— Вие приятел на семейство Барнет ли сте?

— Ъъ… — той спря за момент, обърна се към нея и я погледна с бистро сините си очи. — Моля?

— Чудех се дали сте приятел на семейство Барнет, това е всичко.

Той се засмя.

— По-добре да съм, защото в момента замърсяват моята земя.

— Вие сигурно сте Юстас Филипс.

Той се замисли.

— Да, предполагам — каза той накрая.

Малко след това го извикаха… няколко от неговите говеда бяха дошли от съседното пасбище и едно момиче, което беше прекалило с виното, си беше помислило, че го напада бик, и беше изпаднало в истерия. И така, Юстас отиде, за да оправи нещата, а Алис и Том я намериха и макар до края на вечерта да го търсеше, не успя да види Юстас Филипс отново.

Купонът обаче беше доста див и запомнящ се. Към полунощ бирата и храната бяха свършили, а гостите започнаха да си предават бутилките от ръка на ръка и натрупаха съчки, докато пламъците достигнаха 6–7 метра. Тогава Алис деликатно загатна, че би било добре да се прибират.

— Майка ти ще седи и ще си мисли, че или си била изнасилена, или си паднала в морето. А утре Том трябва да бъде в офиса си в 9 часа, пък и стана ужасно студено. Какво ще кажеш? Достатъчно ли ти беше? Забавлява ли се?

— Повече, отколкото очаквах — каза Вирджиния, на която изобщо не й се тръгваше.

Но беше време да тръгват. Те се отдалечиха от огъня и шума и поеха нагоре по хълма към фермата.

В момента светеше само една лампа на долния етаж, но пълната луна, бяла като тепсия, плуваше високо в небето и обсипваше всичко наоколо със сребристата си светлина. Когато минаха през стената и влязоха в двора, се отвори една врата, жълта светлина обля каменната настилка и един глас извика от тъмното.

— Том! Алис! Елате да изпием по чаша чай или кафе — да се постоплите, преди да тръгнете.

— Здравей, Юстас — Том тръгна към къщата. — Мислехме, че си си легнал.

— Не бих останал долу при скалите до зазоряване, това е сигурно. Искате ли нещо за пиене?

— Бих изпил едно уиски — каза Том.

— А аз, чай — каза Алис. — Каква чудесна идея! Направо замръзнахме. Сигурен ли си, че не те притесняваме?

— Майка ми все още е будна и ще се радва да ви види. Сложила е чайника на котлона…

Всички влязоха в къщата — антрето беше с нисък таван, облицовани стени, подът беше покрит с едри плочки, а върху тях имаше черги в светли цветове.

Докато си разкопчаваше палтото, Алис попита:

— Юстас, познаваш ли Вирджиния? Тя ни е на гости в Уийл хаус.

— Да, разбира се, казахме си здрасти — но той почти не я погледна. — Влизайте в кухнята, най-топлото място в къщата.

— Мимо, семейство Лингард са тук. Алис иска чаша чай, а Том иска уиски, а… — той погледна към Вирджиния — ти какво ще пиеш?

— Чай, моля.

Алис и госпожа Филипс веднага започнаха да си говорят, Госпожа Филипс държеше чайника и каничката, а Алис смъкваше чашите и чинийките от етажерката на боядисания шкаф. Двете обсъждаха партито на семейство Барнет, смееха се на момичето, което беше помислило кравата за бик, а двамата мъже седнаха около дървената кухненска маса с чаши за уиски, сифон за сода и бутилка скоч.

Вирджиния също седна, разположи се на широкото диванче до прозореца до началото на масата и слушаше приятния звук от гласовете, без в действителност да чува точно за какво си говорят. След суровия студ навън се почувства леко замаяна от топлината и уюта на кухнята в Пенфолда, както и от бирата, чийто вкус й беше непознат до момента, започна да й се приспива.

Потънала в прегръдката на палтото си, с ръце в джобовете, тя се огледа наоколо и реши, че никъде другаде не се е чувствала толкова добре дошла и спокойна. На тавана имаше греди с железни куки за окачване на пушени бутове, а прозорците имаха широки первази, пълни с нацъфтели гераниуми. Имаше огромна печка, на която вреше чайник с вода, платнен стол, в който се беше свила на кълбо една котка, и календар на търговците на зърно, пердетата на прозорците бяха от кариран памучен плат, а в стаята ухаеше на печен хляб.

Госпожа Филипс изглеждаше още по-дребничка на фона на едрия си син, косата й беше прошарена и добре сресана. Тя изглеждаше сякаш не беше спирала да работи от момента, в който се беше родила, и щеше да продължи по същия начин. Докато тя и Алис се движеха пъргаво и сръчно из кухнята, клюкарствайки за странното семейство Барнет, Вирджиния я наблюдаваше и й се прииска да има майка като нея. Спокойна, с чувство за хумор, със страхотна уютна кухня и чайник, който е винаги на печката, приготвен за чаша чай.

След като приготвиха чая, двете жени се присъединиха към останалите около масата. Госпожа Филипс наля чай на Вирджиния и й го подаде, а Вирджиния се изправи, извади ръцете от джобовете си и не забрави да каже: „Благодаря“.

Госпожа Филипс се засмя:

— Май ти се спи.

— Така е — каза Вирджиния.

Всички гледаха към нея, но тя си разбърка чая, без да вдига поглед, защото не искаше да срещне отново тези сини и смущаващи очи.

После дойде време да си тръгват. Станаха, облякоха си палтата и вкупом се отправиха към тясното антре. Семейство Лингард и госпожа Филипс вече бяха пред входната врата, когато зад гърба си Вирджиния чу Юстас да казва:

— Довиждане.

— О — тя се обърна леко объркана, — довиждане.

Понечи да извади ръката от джоба си и я подаде напред, но той явно не я видя или просто не искаше да я стисне.

— Благодаря ви за поканата.

Той изглеждаше в добро настроение.

— Удоволствието е изцяло мое. Трябва пак да дойдеш някой друг път.

През целия път на връщане тя държеше думите близо до сърцето си, сякаш бяха някакъв прекрасен подарък. Но повече не отиде в Пенфолда.

До днес, десет години по-късно и този прекрасен юлски следобед. Крайпътните канавки бяха обрасли с хвойна и светложълт подбел, прещипът беше цъфнал, а орловата папрат по върховете на скалите блестеше като смарагд на слънцето и беше придобила лилавосинкав цвят.

Толкова погълната беше от задачите за деня — да вземе ключовете, да намери вилата Бозитик и да размишлява върху прагматични въпроси като печки и хладилници, чаршафи и порцеланови съдове, че тази божествена сутрин беше отлетяла незабелязано. Но сега тя беше част от онова, което внезапно се беше случило и Вирджиния беше запомнила от далечното минало — как фарът проблясваше над тъмното море и без да има причина, изведнъж беше обзета от топло и прекрасно очакване.

Но вече не си на седемнадесет. Ти си жена, двадесет и седем годишна, независима, с две деца и кола, и къща в Шотландия. Животът вече не поднася такива изненади. Нещата са се променили. Нищо не е както преди.

В горната част на пътя, който водеше към Пенфолда, имаше дървена платформа за гюмовете с мляко, после пътят се спускаше рязко надолу и лъкатушеше между високи каменни стени. Храстите глог бяха приведени от зимните ветрове и докато Вирджиния следваше ленд роувъра на Юстас, който зави зад къщата, с лай излязоха две колита, бяло и черно, които вдигнаха такава врява, че кафявите легхорни се разкудкудякаха и потърсиха място да се скрият.

Юстас вече беше паркирал ленд роувъра си под сянката на плевнята, беше излязъл от него и избутваше нежно с крак колитата от пътя си. Вирджиния паркира зад него и също излезе, а те веднага я погнаха с лай, като скачаха наоколо, опитваха се да сложат предните си лапи на коленете й и се протягаха да близнат лицето й с език.

— Долу… долу, дяволи такива!

— Нямам нищо против… — тя ги помилва по главите и прокара пръсти по гъстата им козина. — Как се казват?

— Бийкър и Бен. Това е Бийкър, а това — Бен. Тихо, момче! Винаги правят така…

Беше енергичен и с весел нрав, сякаш по време на краткото пътуване насам беше решил, че това е най-доброто отношение, за да не се превърне останалата част от деня в бдение за Антъни Кийли. А Вирджиния, която в никакъв случай не желаеше това да се случи, взе пример от него. Шумното посрещане от кучетата помогна за разтопяването на ледовете и това стана по такъв естествен и непринуден начин, че всичко заедно минаха по каменната пътечка и влязоха в къщата.

Тя видя гредите, застлания с плочки под, чергите. Съвсем същите.

— Спомням си това.

Носеше се аромат на горещ апетитен пай с месо. Той влезе през кухненската врата, оставяйки Вирджиния зад себе си, отиде до печката, вземайки мимоходом с бързо движение ръкохватката, и отвори фурната.

— Не е изгорял, нали? — запита тя загрижено. Отвътре излезе ароматна пара.

— Не, идеален е.

Той затвори фурната и се изправи. Вирджиния попита:

— Ти ли си го сготвил?

— Аз? Сигурно се шегуваш.

— Кой тогава?

— Госпожа Томас, моята домашна помощница… искаш нещо за пиене, нали? — Юстас отиде до хладилника и взе кутия бира.

— Не, благодаря.

Той се усмихна:

— Нямам „Кола“.

— Не искам нищо за пиене.

Докато говореха, Вирджиния се огледа наоколо, боейки се, че нещо в тази прекрасна стая е било променено, че Юстас вероятно е променил нещо, разместил е мебелите, боядисал е стените. Но всичко беше, както го помнеше. Дървената масичка пред прозореца, гераниумите на первазите, шкафът, пълен със светъл порцелан. След всички тези години това беше останало като въплъщение на всичко, което една истинска кухня, сърцето на всеки дом, би трябвало да бъде.

Когато бяха взели къщата в Кърктън и я ремонтираха от мазето до тавана, тя се беше опитала да направи кухня по модела на Пенфолда. Уютно и топло местенце, където семейството да се събира да пие чай и да поклюкарства около дървената маса.

— Кой би искал да влезе в кухнята? — беше попитал Антъни, без изобщо да разбира за какво става дума.

— Всички. Кухнята в една ферма е като всекидневна.

— Е, не смятам да живея в някаква кухня, така да знаеш.

Той поръча мебели и уреди от неръждаема стомана и светли плотове, а подът беше на черни и бели квадрати и всяко петънце си личеше — дяволски трудно за поддръжка.

Сега Вирджиния се облегна на масичката и каза с дълбоко удовлетворение:

— Боях се, че нещо ще е променено, но всичко е както преди.

— Защо да се променя?

— Няма причина, просто се страхувах. Нещата се променят. Юстас, Алис ми каза, че майка ти е починала… Съжалявам.

— Да. Преди две години. Падна. После се разболя от пневмония — той хвърли празната кутия в кошчето и се обърна към нея, подпирайки се на ръба на мивката. — А какво стана с твоята майка?

Гласът му не издаваше никакви чувства, тя не усети никаква нотка на сарказъм или антипатия.

— Тя почина, Юстас. Преди две години се разболя сериозно, след като се оженихме с Антъни. Беше ужасно, защото боледуването беше продължително. Беше много трудно, защото тя беше в Лондон, а аз — в Кърктън… Не можех да съм при нея през цялото време.

— Предполагам, че си била единствената й роднина?

— Да. Това беше част от проблема. Посещавах я колкото е възможно по-често, но накрая трябваше да я взема в Шотландия и след време я приеха в старческия дом в Релкърк, където почина.

— Много неприятно.

— Да. Беше млада. Странно е, когато майка ти почине. Когато се случи такова нещо, сякаш порастваш изведнъж — тя добави: — Или поне си мисля, че така се чувстват някои хора. Че са били пораснали много преди това.

— Не съм сигурен за последното, но знам какво имаш предвид — каза Юстас.

— Както и да е, това беше преди години. Нека не говорим за тъжни неща. Разкажи ми за себе си и госпожа Томас. Знаеш ли, Алис Лингард ми каза, че или имаш любовница, която си пада по домашния уют, или си наел секси домашна помощница? Нямам търпение да се запозная с нея.

— Е, ще се наложи да почакаш, защото тя отиде до Пензанс да види сестра си.

— Тя в Пенфолда ли живее?

— Да, във вилата от другия край на къщата. В миналото, когато дядо ми купил мястото, имало три вили. Тук живеели три семейства, които обработвали няколко декара земя. Вероятно имали десетина дойни крави и изпращали синовете си в калаените мини, за да се изхранват.

— Преди два дни — започна Вирджиния — карах до Лениън и седнах на хълма, а навън имаше комбайни и мъже, които балираха сено. Мислех си, че си един от тях.

— Възможно е.

— Мислех си, че си се оженил.

— Не съм.

— Знам. Алис Лингард ми каза, че не си.

След като си изпи бирата, той извади ножове и вилици от чекмеджето и започна да слага масата, но Вирджиния го спря.

— Времето е твърде хубаво, за да останем вътре. Не можем ли да ядем пая в градината?

Юстас изглеждаше дълбоко учуден, но каза:

— Добре.

Намери кошничка за ножовете, вилиците, чиниите, солта, пипера и чашите и извади горещия пай от фурната, сложи го в една страхотна порцеланова купа и излязоха навън през страничната врата на слънце, в запустялата градина на фермата. Тревата се нуждаеше от косене, а цветните лехи бяха обрасли с полски цветя, имаше и простор, който тежеше от искрящо бели чаршафи и калъфки.

Юстас не разполагаше с градинска мебел, затова седнаха върху тревата, имаше маргаритки и живовляк, разположиха чиниите за пикника си върху тях.

Парчетата пай бяха огромни и Вирджиния беше изяла едва половината от своето, докато в същото време Юстас беше погълнал цялото си парче, подпрян на единия си лакът.

Вирджиния каза, че не би могла да поеме повече храна, и му даде остатъка от парчето си, което той опустоши без, да се поколебае. С уста, пълни с пай и картофи, той каза:

— Ако не бях толкова гладен, щях да те накарам да го изядеш, да те поохраня малко.

— Не искам да надебелявам.

— Но ти си толкова слабичка. Никога не си била едра, но в момента имам чувството, че ще те издуха вятърът. Подстригала си косата. Преди беше дълга до кръста и вятърът я развяваше.

Той протегна ръката си и с пръсти обхвана китката й.

— Направо си се свършила.

— Сигурно е от грипа.

— Мислех си, че ще си наедряла след толкова години ядене на овесена каша, херинги и агнешка саздърма.

— Искаш да кажеш, че това ядат хората в Шотландия.

— Така се говори.

Той пусна китката й и спокойно довърши парчето пай, а после започна да прибира чиниите в кошничката и да внася всичко вътре. Вирджиния направи опит да му помогне, но той й каза да си седи на мястото, затова го послуша, лежеше си и наблюдаваше сивия покрив на плевнята и накацалите по него чайки, а също и леките облачета, които се носеха като перца, духани от морския вятър по бистро синьото небе.

Юстас се върна, носейки цигари, зелени ябълки и термос чай. Вирджиния си лежеше на същото място и той й хвърли една зелена ябълка, тя я хвана, а после седна до нея и започна да развива капачката на термоса.

— Разкажи ми за Шотландия.

Вирджиния поглади с ръце хладната и гладка ябълка.

— Какво да ти разкажа?

— Какво работеше съпругът ти?

— Какво имаш предвид?

— Работеше ли нещо?

— Не съвсем. Не и работа от девет до пет всеки ден. Беше наследил имението…

— Кърктън?

— Да, Кърктън… от негов чичо. Страхотна голяма къща и около хиляда акра земя и след като стегна къщата, това заемаше по-голямата част от времето му. Отглеждаше дървета, обработваше земята по един елегантен начин… искам да кажа, че в имението имаше иконом или по-скоро градинар, който живееше във фермата — господин Макгрегър. По-точно той вършеше по-голямата част от работата, но и Антъни беше постоянно зает. Тоест — тя завърши вяло — намираше с какво да запълни времето си.

Ходеше на стрелба пет дни в седмицата, на риболов, на голф. Всяка зима пътуваше на север за лов, прекарваше в Сейнт Мориц по два месеца. Безполезно беше да се опитва да обясни навиците на човек като Антъни Кийли на човек като Юстас Филипс. Тя принадлежаха на два напълно различни свята.

— Какво става с Кърктън в момента?

— Казах ти, икономът се грижи за имението.

— А къщата?

— Празна е. Поне мебелите са там, но никой не живее в нея.

— Ще се върнеш ли в тази празна къща?

— Предполагам, по някое време.

— Ами децата?

— Те са в Лондон при майката на Антъни.

— Защо не са с теб?

Юстас попита, без да звучи критично, а сякаш искаше да разбере просто от любопитство.

— Стори ми се добра идея да отида някъде сама. Алис Лингард ми писа и ме покани да дойда и идеята ми се стори добра, това е всичко.

— Защо не доведе и децата?

— Ами, не знам… — дори самата тя усети, че думите й прозвучаха доста небрежно и неубедително. — Алис няма деца и домът й не е пригоден за тях… искам да кажа, че всичко е доста специално, уникално и чупливо. Знаеш как е.

— Всъщност не, но продължавай.

— Както и да е, лейди Кийли обича да се грижи за тях…

— Лейди Кийли?

— Майката на Антъни. И бавачката обича да ходи там, защото е работила при лейди Кийли. Тя е била бавачка на самия Антъни, когато е бил малък.

— Мислех, че децата са вече големи.

— Кара е на осем, а Никълъс — на шест.

— Защо им е бавачка тогава? Защо да не може ти да се грижиш за тях?

През годините Вирджиния безброй пъти си беше задавала същия въпрос, но не беше намерила отговор. Но дошъл съвсем неочаквано от устата на Юстас, този въпрос я изпълни с негодувание.

— Какво искаш да кажеш?

— Това, което казах.

— Аз се грижа за тях. Искам да кажа, прекарваме доста време заедно…

— Ако наскоро са загубили баща си, със сигурност човекът, с когото биха искали да бъдат в момента, е тяхната майка, а не баба им и някаква възрастна бавачка. Ще си помислят, че всички са ги изоставили.

— Няма да си помислят нищо такова.

— Щом си толкова сигурна, защо започна да нервничиш?

— Защото не ми харесва, че се бъркаш и изразяваш мнение за нещо, за което нищо не знаеш.

— Познавам теб.

— Какво по-точно?

— Знам за твоята безкрайна способност да се поддаваш на натиск.

— И кой ме притиска?

— Не съм съвсем сигурен.

Тя осъзна, че отношението му беше охладняло и започваше да нервничи като нея.

— Но ще се осмеля да отгатна, че това е твоята свекърва. Вероятно тя е поела щафетата след смъртта на майка ти!

— Да не си посмял да говориш така за майка ми.

— Но е вярно, нали?

— Не, не е.

— Тогава доведи децата си тук. Не е човешко да ги оставиш в Лондон през лятната ваканция, във време като това, когато би трябвало да тичат на воля край морето и из полетата. Направи си труда, обади се на свекърва си и й кажи да ги качи на влака. А ако Алис Лингард не ги иска в Уийл хаус, защото се страхува да не й счупят декорациите, тогава ги заведи в мотел или наеми вила…

— Точно това имах намерение да направя и нямам нужда ти да ми казваш как да постъпя.

— Тогава най-добре започни да търсиш нещо.

— Вече го направих.

Той спря за момент и тя със задоволство си помисли, че това го е оставило без аргументи. Но трая само миг.

— Намери ли нещо?

— Оглеждах една къща тази сутрин, но е невъзможно.

— Къде?

— Тук, в Лениън — той чакаше да му разкаже. — Казва се Бозитик, — добави тя леко троснато.

— Бозитик! — зарадва се той. — Но това е прекрасна къща.

— Това е една ужасна къща.

— Ужасна? — той не вярваше на ушите си. — Имаш предвид вилата на хълма, където е живял Обри Крейн? Онази, която семейство Кернау наследиха от старата си леля.

— Същата. Толкова е зловеща и невъзможна за живеене.

— Какво означава зловеща? Населявана от духове?

— Не знам, просто зловеща.

— Ако е населена от духа на Обри Крейн, може да си прекарате доста добре. Майка ми го помнеше и каза, че бил приятен човек. И много харесвал деца — добави той, което се стори на Вирджиния като класически пример за липса на логика.

— Не ме е грижа какъв е бил този човек. Няма да наема тази къща.

— Защо?

— Защото така.

— Изброй ми три основателни причини.

Вирджиния изгуби търпение.

— За Бога… — сякаш понечи да се изправи, но Юстас я хвана за китката с неочаквана за такъв едър мъж бързина и я дръпна обратно на тревата. Тя го погледна разгневено и очите му й се сториха студени като два сини камъка.

— Три основателни причини — повтори той.

Тя погледна ръката му, която все още държеше китката й. Той не помръдна и тя каза:

— Няма хладилник.

— Ще ти заема един фризер. Причина номер две.

— Казах ти. Атмосферата вътре е някак призрачна. Децата никога не са живели на подобно място. Ще се страхуват.

— Няма, освен ако не мислят ограничено като майка си. И така, причина номер три.

Отчаяно тя се опита да измисли някаква основателна и добре аргументирана причина, нещо, което би убедило Юстас колко ужасена се е почувствала в старата къща на хълма. Но всичко, което успя да измисли, бяха жалки извинения, кое от кое по-неубедително.

— Твърде е малка и е мръсна, а къде ще пера дрехите на децата, не знам дори дали има ютия или косачка за тревата. Няма и градина, а само някаква полянка, а мебелите са толкова потискащи…

Той я прекъсна.

— Това не са причини, Вирджиния, и ти го знаеш. Това са просто куп глупави извинения.

— Глупави извинения за какво?

— За това, че не си готова да се конфронтираш със свекърва си или със старата бавачка, а може би и с двете. Да направиш сцена и твърдо да им заявиш, че ще отглеждаш децата си по начина, по който ти би искала.

Гневът заседна в гърлото й като топка, която я остави безмълвна. Тя усети как лицето й се зачервява, но макар най-вероятно да го беше забелязал, той продължи невъзмутимо, казвайки всички ужасни неща, които гласът в главата й й беше говорил в продължение на години, но на които не беше имала куража да обърне внимание.

— Не мисля, че ти пука за децата ти. Просто не желаеш да ти нарушават спокойствието. Винаги някой друг се е занимавал с прането и гладенето и ти не искаш да започнеш да го правиш. Ти си твърде мързелива, за да ги изведеш на пикник и да им четеш за лека нощ. Това няма нищо общо с Бозитик. На каквато и къща да попаднеш, със сигурност ще й намериш недостатък. Всяко извинение ще свърши работа, като се има предвид, че никога няма да ти се наложи да признаеш пред себе си, че не можеш да си направиш труда да се погрижиш за собствените си деца.

Преди да каже последната дума, тя вече беше на крака и се опитваше да се отскубне от ръката му.

— Не е вярно! Не е вярно! Искам ги! Откакто съм дошла тук, ги искам…!

— Тогава ги вземи тук, глупаче…

Той също се изправи и започнаха да си крещят един на друг над високата почти метър трева, сякаш бяха в някаква пустиня.

— Точно това и ще направя. Точно това и ще направя.

— Ще повярвам само когато го видя с очите си!

Тя се обърна и побягна към колата си, но си спомни, че дамската й чанта беше останала върху кухненската маса. Очите й бяха пълни със сълзи, тя излезе от колата, на бегом влезе в къщата и си взе чантата, преди Юстас да е успял да я хване отново за ръката. После обратно към колата, запали я и обърна гневно и рисковано в тесния коловоз на фермата, след което се върна на шосето, като изфорсира двигателя и остави след себе си облак от прах и камъчета.

— Вирджиния!

През сълзи тя го видя в огледалото за задно виждане да стои зад нея. Сложи крак върху съединителя и се понесе към главния път, без да изчака и да се огледа дали идва кола. За щастие пътят беше чист, но тя не намали скоростта по целия път до Порткерис, надолу към града и нагоре по хълма, паркира колата на двойната алея пред офиса на адвокатите, остави я и се втурна вътре.

Този път не позвъни на звънеца, нито изчака госпожица Ледра да излезе. Влезе като вихър, мина през антрето и отвори широко врата на кабинета на господин Уилямс, прекъсвайки грубо разговора му с възрастна дама от Труро относно седмата поредица от поправки на завещанието й.

И двамата замлъкнаха в удивление и я погледнаха втренчено. Господин Уилямс първи се опомни и понечи да стане.

— Госпожо Кийли!

Но преди да успее да продължи, Вирджиния беше захвърлила ключовете от Бозитик върху бюрото му и му каза:

— Наемам я, и то веднага. И веднага щом взема децата си, ще се нанеса!

4.

Алис започна:

— Съжалявам, Вирджиния, но мисля, че правиш ужасна грешка. Това е класическа грешка, която много хора допускат, когато се окажат сами на този свят. Действаш импулсивно, изобщо не си го обмислила…

— Обмислила съм всичко.

— Но децата са си добре, знаеш, спокойни и щастливи с бавачката и свекърва ти. Животът, който водят, е естествено продължение на живота, който са водили в Кърктън, познати неща, и това им помага да се чувстват сигурни. Баща им е мъртъв и нещата никога няма да бъдат същите. Но ако ще правиш промени, поне нека бъде плавно и постепенно. Позволи на Кара и Никълъс да свикнат с тях.

— Те са мои деца.

— Но ти никога не си се грижила за тях. Никога не си ги гледала сама, като се изключат редките случаи, когато бавачката си е вземала отпуск. Ще те изтощят и честно казано, Вирджиния, в момента не мисля, че имаш физически сили да се справиш с това. В крайна сметка нали именно затова дойде тук, да се възстановиш от ужасния грип и да останеш на спокойствие, да си дадеш време да се съвземеш от лошите неща, които ти се случиха. Не се лишавай от това. Ще имаш нужда от всичките си сили, когато впоследствие се върнеш в Кърктън и започнеш да събираш парченцата от предишния си живот и да се учиш да живееш без Антъни.

— Няма да се връщам в Кърктън. Отивам в Бозитик. Вече предплатих наема за първата седмица.

Изражението на Алис вече не беше спокойно, а гневно.

— Но това е нелепо! Виж, ако си сигурна, че искаш децата да дойдат тук, доведи ги на всяка цена. Могат да отседнат при нас и за Бога, ако е необходимо, нека дойде и бавачката.

Само преди ден това щеше да бъде доста примамлива идея, но за момента изглеждаше немислима за Вирджиния.

— Вече съм взела решение.

— Но защо не ми каза? Защо първо не го обсъди с мен?

— Не знам. Беше просто нещо, което трябваше да направя сама.

— А къде се намира Бозитик?

— На пътя за Лениън… Не се вижда от шосето и има нещо като куличка.

— Мястото, където е живял Обри Крейн? Но, Вирджиния, мястото е противно. Има само запустели поляни, вятър и скали. Ще бъдете напълно изолирани!

Вирджиния направи опит да се пошегува.

— Ще се наложи да идваш да ме виждаш. Да проверяваш дали с децата не сме се подлудили едни други.

Но Алис не се засмя, а Вирджиния забеляза как стиска устни в знак на неодобрение, което изведнъж й напомни на майка й. Сякаш Алис вече не беше съвременничка на Вирджиния, нейна приятелка, а се беше върнала в предходното поколение и от висотата на тази позиция казваше в лицето на Вирджиния, че е глупачка. Но вероятно в крайна сметка това не беше толкова странно. Тя познаваше Роуена Парсънс много преди Вирджиния да се роди и фактът, че нямаше собствени деца, с които да спори, означаваше, че беше консервативна в отношението и мнението си. Накрая тя каза:

— Знаеш, че не искам да се меся. Но те познавам от раждането ти и не мога да допусна да стоя и да те гледам как извършваш тази лудост.

— Кое му е безумното на това да искаш да прекараш почивката с децата си?

— Не е само това, Вирджиния, и ти го знаеш. Ако ги вземеш от лейди Кийли и бавачката, без да получиш одобрението им, в което дълбоко се съмнявам, ще си навлечеш неприятности.

На Вирджиния й призля при тази мисъл.

— Да, знам.

— Бавачката ужасно ще се засегне и ще ти връчи предизвестие за напускане.

— Знам.

— Свекърва ти ще направи всичко възможно да те спре.

— И това го знам.

Алис я погледна втренчено, сякаш гледаше някой непознат. Тогава изведнъж вдигна рамене и се засмя в знак на безнадеждност.

— Не разбирам какво те накара да вземеш такова внезапно решение?

Вирджиния не беше казала нищо за срещата си с Юстас Филипс и не смяташе да го прави.

— Нищо. Нищо конкретно.

— Трябва да е морският въздух — заключи Алис. — Странно е как въздейства на хората — тя вдигна падналия вестник от земята и го сгъна педантично. — Кога заминаваш за Лондон?

— Утре.

— Ами лейди Кийли?

— Ще й се обадя довечера. И, Алис, съжалявам. Благодаря ти, че си толкова мила.

— Не съм мила, а критична и неодобряваща. Но някак си винаги съм си мислила за теб като за младо и беззащитно създание. Чувствам се отговорна за теб.

— На двадесет и седем години съм. Не съм беззащитна. И нося отговорност за себе си.

Бавачката вдигна телефона.

— Моля.

— Бавачката ли е?

— Да.

— Госпожа Кийли се обажда.

— О, здравейте! Искате ли да говорите с лейди Кийли?

— Тя там ли е?

— Момент да я потърся.

— Бавачке?

— Да.

— Как са децата?

— О, много са добре. Прекарват си чудесно. Току-що заспаха. (Тя каза последното доста бързо, да не би Вирджиния да поиска да ги чуе.)

— Горещо ли е при вас?

— Да. Прекрасно време. Изчакайте и ще кажа на лейди Кийли, че се обаждате.

Чу се как бавачката остави слушалката, как прекосява всекидневната и вика: „Лейди Кийли!“

Вирджиния чакаше. Ако бях жена, която има проблем с алкохола, сега щях да държа чаша в ръка. Голяма стъклена чаша, пълна с тъмно уиски. Но не беше и стомахът й се сви в очакване на надвисналата опасност.

Отново стъпки, енергични, равномерни, безпогрешни.

— Вирджиния.

— Да, аз съм.

Ситуацията ужасно се усложняваше от факта, че Вирджиния никога не бе знаела как да се обръща към свекърва си.

— Казвай ми „майко“ — й беше казала тя учтиво, когато се ожениха с Антъни, но някак си това й се струваше невъзможно. А да й казва „лейди Кийли“ беше още по-лош вариант. Вирджиния беше направила компромис, като общуваше с картички или телеграми, в които я наричаше „Вие“.

— Така се радвам да те чуя, скъпа. Как се чувстваш?

— Много съм добре…

— А как е времето? Май има гореща вълна при вас.

— Да, не е за вярване. Вижте…

— Как е Алис?

— И тя е много добре…

— А милите дечица днес плуваха. Семейство Търнър имат чудесен басейн в градината си и поканиха Кара и Никълъс да прекарат следобеда там. Жалко, че са заспали, защо не се обади по-рано?

Вирджиния каза:

— Имам да ви казвам нещо.

— Слушам?

Тя беше стиснала слушалката толкова здраво, че я заболяха кокалчетата.

— Успях да намеря малка вила съвсем наблизо. Близо до морето е и си помислих, че ще е добре за децата да дойдат тук и да прекараме останалата част от ваканцията заедно.

Тя спря за момент, изчаквайки някакъв коментар, но такъв не последва.

— Искам да кажа, че времето е толкова хубаво и аз се чувствам виновна да му се наслаждавам сама… би им се отразило добре да подишат морски въздух, преди да се върнем в Шотландия и пак да тръгнат на училище.

Лейди Кийли попита:

— Вила? Мислех, че си отседнала у Алис Лингард.

— Да, така е. Обаждам се от Уийл хаус в момента. Но наех тази вила.

— Не разбирам.

— Просто вила. Ваканционна вила…

— Е, ако това е, което искаш — Вирджиния почти въздъхна с облекчение, — но ми се струва доста несправедливо спрямо бавачката. Рядко й се удава възможност да дойде в Лондон и да се види с приятелите си — облекчението отмина. Вирджиния отново премина в настъпление.

— Не е нужно да идва. Аз мога да се грижа за децата. Така или иначе няма място за нея. Искам да кажа, няма стая за нея, нито детска… мястото е ужасно уединено и изобщо няма да й хареса.

— Искаш да кажеш, че имаш намерение да отнемеш децата от бавачката?

— Да.

— Но това ужасно ще я разстрои.

— Боя се, че е така, но…

— Вирджиния… — лейди Кийли звучеше разстроена и напрегната. — Вирджиния, не можем да говорим за това по телефона.

Вирджиния си представи как бавачката стои на стълбището и слуша отсрещната страна на разговора.

— Не е нужно да е по телефона. Утре идвам в Лондон. Ще пристигна към пет часа следобед. Тогава ще говорим.

— Мисля — добави лейди Кийли, — че така ще е най-добре.

И тя затвори.

На следващата сутрин Вирджиния отиде с колата до Пензанс, остави я на паркинга на гарата и хвана влака за Лондон. Сутринта отново беше гореща, небето — без нито едно облаче, и не беше имала време да си запази място. Въпреки че успя да даде щедър бакшиш на стюарда, той можа да й намери само едно празно ъглово място във вагона, който вече беше претъпкан. Спътниците й се прибираха у дома след годишния си отпуск, сърдити и тъжни при мисълта, че се връщат на работа, и пълни с негодувание, че се налага да напуснат морето и брега в такъв прекрасен ден.

Имаше едно семейство — майка, баща и две деца. Бебето спеше подмокрено в скута на майка си, но когато слънцето се изкачи по-високо в безоблачното небе и влакът продължаваше да се клатушка на север през обедната жега в разгара на лятото, по-голямото дете ставаше все по-раздразнително, кисело и неспокойно, като риташе Вирджиния с мръсните си сандали всеки път, когато тя понечваше да погледне през прозореца. По едно време, за да накара детето да мълчи, бащата му купи оранжада, но малко след като отвориха бутилката, влакът се наклони и цялото съдържание на бутилката се изля върху роклята на Вирджиния.

Детето беше напляскано подобаващо от побеснялата си майка и се разрева. Бебето се събуди и се присъедини към вопъла на брат си. Бащата каза:

— Виж какво направи — и добре го разтърси, а Вирджиния, която се опитваше да попие оранжадата по роклята си с носни кърпички, запротестира, че няма проблем, няма какво да се направи и че изобщо няма никакво значение.

След сериозна доза пищене детето се успокои и притихна, като само хълцаше. Отнякъде извадиха шише и го пъхнаха в устата на бебето. То пи за малко от него, след това спря, опита се да седне и накрая повърна.

Вирджиния запали цигара, погледна решително през прозореца и се помоли: „Боже, не допускай Кара и Никълъс някога да станат такива. Не позволявай да се държат по този начин по време на пътуване с влак, защото в противен случай съвсем ще полудея.“

В Лондон беше задушно, без грам вятър. Огромната гара Падингтън беше шумна и гъмжеше от тълпи, които безцелно бързаха нанякъде. Веднага щом слезе от влака с куфар в ръка, Вирджиния прекоси перона в мръсната си, измачкана и лепкава рокля, отиде до гишетата и подобно на таен агент, който си осигурява път за бягство, купи билети със запазени места за връщане до Ривиера на следващата сутрин. Чак тогава се върна към редицата от таксита, изчака на дългата опашка и накрая хвана едно, което да я закара до вкъщи.

— Кенсингтън, Мелтън гардънс, тридесет и две, моля.

— Добре. Влизайте.

Тръгнаха надолу по Съсекс гардънс, през парка. Върху покафенялата трева бяха насядали семейства с кошници за пикник, леко облечени деца, прегърнати двойки се бяха подслонили под сенките на дърветата. На Бръмптън роуд по прозорците на сградите имаше саксии с ярки цветя, по витрините на магазините за дрехи имаше надпис „на разпродажба“, а тълпите от първия час пик почти се бяха изтеглили надолу към метростанция Найтсбридж.

Таксито мина през поредицата от тихи площади зад главния булевард на Кенсингтън, по тесни наклонени улици с паркирани отстрани автомобили и най-накрая зави на ъгъла към Мелтън гардънс.

— Къщата до пощенския стълб.

Таксито спря. Вирджиния излезе, остави куфара на паважа и отвори чантата си, за да плати. Шофьорът благодари и включи сигнал „свободно“, а Вирджиния вдигна куфара си и тръгна към къщата. В същия миг боядисаната в черно врата се отвори и тя видя свекърва си да чака да я посрещне.

Тя беше висока и слаба и изглеждаше изключително добре. Дори в този задух изглеждаше спокойна и безупречна, без нито една гънка по ленената си рокля и с безупречно сресана коса. Вирджиния тръгна по стълбите към нея.

— Колко мило, как разбрахте, че съм пристигнала.

— Гледах през прозореца на гостната и видях таксито.

Изражението й беше дружелюбно, усмихнато, но издаваше безкомпромисност, като на старша сестра от психиатрично отделение, която е дошла, за да приеме нов пациент. Целунаха се, като си докоснаха бузите.

— Ужасно ли беше пътуването?

Тя затвори вратата зад себе си. Прохладният вестибюл в светли тонове миришеше на восък и рози. В отсрещния му край имаше стълбище, което отвеждаше до стъклена врата, а зад нея се виждаха градината, кестенът и детската люлка.

— Да, пътуването беше ужасно. Чувствам се толкова мръсна, а едно непослушно дете си разля портокаловия сок върху роклята ми — в къщата беше тихо. — Къде са децата?

Лейди Кийли я поведе нагоре по стълбите към гостната.

— Те са навън с бавачката. Мислех си, че така ще е по-добре. Няма да се бавят, ще се върнат след около половин час. Това би трябвало да ни стигне, за да изясним всичко.

Вирджиния я следваше мълчаливо. Лейди Кийли изкачи стълбите, прекоси малката площадка и влезе в гостната, а Вирджиния влезе след нея и въпреки притеснението си както винаги остана поразена от непреходната красота на тази стая, от съвършените пропорции на високите прозорци с изглед към улицата, отворени в момента, а фините и меки тюлени завеси бяха дръпнати. Имаше високи огледала, които изпълваха стаята с отразена светлина и отразяваха изображенията на високите полирани антични мебели, високи шкафове със синьо-бели чинии от Майсен и цветята, с които лейди Кийли се обграждаше през цялото време.

Седнаха една срещу друга от двете страни на бледия мек килим. Лейди Кийли каза:

— Нека се настаним удобно — и достолепно се разположи в един бял френски стол.

Вирджиния също седна на ръба на кушетката и се опита да не изглежда като домашна прислужница на интервю за работа. Тя каза:

— В действителност няма нищо за изясняване.

— Мислех си, че снощи съм те разбрала погрешно по телефона.

— Не, не сте. Преди два дни реших, че искам да взема децата при мен. Реших, че е нелепо аз да съм в Корнуол, а те да са в Лондон, особено по време на лятната ваканция. И така, отидох при адвокат и намерих тази малка къща. Платих наема и взех ключовете. Мога веднага да се нанеса.

— Алис знае ли за това?

— Разбира се. Тя ми предложи да взема децата в Уийл хаус, но вече се бях уговорила за наема и не можеше да се откажа.

— Но, Вирджиния, ти със сигурност нямаш предвид, че искаш децата да дойдат без бавачката?

— Напротив.

— Но ти няма да успееш да се справиш с тях.

— Ще трябва да опитам.

— Това, което имаш предвид, е, че ги искаш за себе си.

— Да.

— Сигурна ли си, че постъпката ти не е малко… егоистична?

— Егоистична?

— Да, егоистична. Не мислиш за децата, нали? Мислиш само за себе си.

— Възможно е да мисля за себе си, но мисля и за децата.

— Не е възможно да мислиш за тях, щом имаш намерение да ги отделиш от бавачката.

— Говорихте ли с нея?

— Наложи се. Трябваше да има представа за онова, което възнамеряваш да направиш. Надявах се да мога да те разубедя.

— Тя какво каза?

— Много малко, но си направих заключението, че е много разстроена.

— Сигурно.

— Трябва да помислиш за бавачката, Вирджиния. Тези деца са нейният живот. Трябва да го вземеш предвид.

— При най-доброто ми желание, не виждам тя какво общо има с това.

— Разбира се, че има. Тя има общо с всичко, което правим. Защото е част от семейството, така е от години, откакто Антъни беше малко момче… а и как се грижеше за твоите бебета, тя посвети живота си на тях.

— Не е била моя бавачка — каза Вирджиния. — Не се е грижила за мен, когато съм била малка. Не можете да очаквате от мен да изпитвам същите чувства към нея, каквито имате вие.

— Наистина ли искаш да кажеш, че не изпитваш каквото и да било чувство на лоялност към нея? След като й позволи да отгледа децата ти? След като буквално живя заедно с нея в продължение на осем години в Кърктън? Трябва да призная, че съм се лъгала за теб. Винаги съм си мислила, че отношенията ви са приятелски.

— Ако бяха такива, заслугата е моя, а не нейна. Понеже винаги отстъпвах на бавачката дори за най-дребните неща, просто за да поддържам мира и спокойствието. Защото, ако нещата не станеха по нейния начин, тя се цупеше в продължение на дни, а аз не можех да понасям това.

— Винаги съм си представяла, че ти си господарката в дома си.

— Е, лъгали сте се. Не бях. Но дори да съберях куража, за да споря с бавачката и да я помоля да си тръгне, Антъни не искаше и да чуе за това. Според него тя имаше някакъв ореол над главата си.

Лейди Кийли леко пребледня при споменаването на сина й. Раменете й бяха изправени, а ръцете в скута й — здраво скръстени. Тя каза с леден глас:

— Предполагам, че това повече не бива да се взема под внимание.

Вирджиния на момента съжали за думите си.

— Нямах предвид това. И вие знаете, че не исках да кажа това. Но в момента се налага да се оправям сама. Децата са всичко, което имам. Може да действам егоистично, но имам нужда от тях. Имам огромна нужда да са с мен. От момента, в който отидох там, ми липсват толкова много.

На улицата спря кола и един мъж започна да се кара на една жена, която му отвърна с гневен и почти пронизителен глас. Сякаш шумът беше твърде силен за лейди Кийли и тя стана и затвори прозореца.

После каза:

— И на мен ще ми липсват.

„Ако между нас някога беше имало близост, помисли си Вирджиния, сега можех да я прегърна и да й дам утехата, за която копнее.“ Но беше невъзможно. Между тях имаше привързаност и уважение, но никога любов, никога близост.

— Да, със сигурност. Вие се отнесохте толкова чудесно към тях и към мен. Съжалявам.

Свекърва й рязко се обърна от прозореца, като сдържаше емоциите си.

— Мисля — каза тя, като се отправяше към звънеца до камината, — че би било добре да изпием по чаша чай.

Децата се прибраха в пет и половина. Входната врата се отвори и затвори и гласчетата им се чуха от вестибюла. Вирджиния остави чашата си и не помръдна. Лейди Кийли изчака да стигнат до площадката пред гостната и да тръгнат нагоре към детската, изправи се, мина през гостната и отвори вратата.

— Кара, Никълъс.

— Здрасти, бабо.

— Някой е дошъл да ви види.

— Кой?

— Чудесна изненада. Елате да видите.

Доста по-късно, чак след като децата се бяха качили, за да се изкъпят и да вечерят и самата Вирджиния се беше изкъпала и преоблякла в чиста копринена рокля и преди звънеца за вечеря, тя се качи в детската, за да види бавачката.

Намери я сама да почиства масата от вечерята на децата и да оправя стаята, преди да седне пред телевизора.

Не че стаята имаше нужда от подреждане, но бавачката не можеше да се успокои, докато всяка възглавница не е изпъната и сложена върху кушетката, всяка играчка не е поставена на мястото й, а мръсните дрехи на децата не са събрани и заменени с чифт чисти дрехи за следващата сутрин. Тя винаги беше такава, наслаждаваше се на подредеността на собственото си закостеняло ежедневие. Винаги изглеждаше по един и същи начин, спретната жена, вече преминала шейсетте, но с много малко бели косми в тъмната си коса, която носеше на кок. Сякаш нямаше възраст, сякаш беше от оня тип жени, които минават през живота, без да се променят, докато изведнъж остареят, грохнат и накрая умрат.

Тя погледна към Вирджиния, която влезе в стаята, и после бързо отклони поглед.

— Здравейте, бавачке.

— Добър вечер.

Маниерите й бяха сковани. Вирджиния затвори вратата и отиде да седне на кушетката. Имаше само един начин да се справи с бавачката, когато е в такова настроение, и той беше да говори направо и без заобикалки.

— Съжалявам, бавачке.

— Със сигурност не разбирам какво искате да кажете.

— Става дума за това, че вземам децата с мен. Утре сутринта се връщаме обратно в Корнуол. Запазила съм места за влака — бавачката старателно сгъна карираната покривка за маса, като оправи всяко ъгълче. — Лейди Кийли каза, че е говорила с вас.

— Със сигурност спомена нещо за някакъв безумен план… но беше трудно да повярвам, че ушите не ме лъжат.

— Ядосана сте, защото ги вземам или защото вие няма да дойдете с тях?

— Кой е сърдит? Никой, сигурна съм…

— Значи смятате, че идеята е добра?

— Не, изобщо. Но изглежда, че моето мнение повече не е от значение.

Тя отвори едно чекмедже в тоалетката и сложи покривката вътре, след което го затвори с грубо движение, което издаде натрупалия се гняв. Изражението й остана спокойно, но устните й бяха стиснати.

— Знаете, че мнението ви има значение. Направили сте толкова много за децата. Не бива да си мислите, че съм неблагодарна. Но те пораснаха и вече не са бебета.

— И какво означава това, ако смея да попитам?

— Че вече мога да се грижа за тях.

Бавачката се обърна. За първи път очите им се срещнаха. И докато се гледаха, Вирджиния забеляза как гневната червенина преминава от врата нагоре по лицето.

Тя попита:

— О, ще ме освободите ли?

— Не това имах предвид. Но сега, като започнахме да го обсъждаме, вероятно би било най-добре да го направя. Заради вас самата. Вероятно така би било най-добре за вас.

— И кое му е по-доброто? Отдадох живота си на това семейство и защо? Трябваше да се грижа за Антъни от малък, а после нямаше причина да идвам в Шотландия и да се грижа за вашите бебета. Не исках да напускам Лондон, но лейди Кийли ме помоли и понеже я чувствам като роднина, дойдох при вас, направих истинска жертва и това е цялата благодарност, която получавам…

— Бавачке — внимателно я прекъсна Вирджиния, докато си поемаше въздух, — ще е по-добре за вас именно поради това. Точно поради тази причина. Няма ли да е по-добре да се разделим и може би да намерите друго бебе, за което да се грижите, някое ново семейство? Както самата вие казвате, детската стая не е детска стая без малко бебе в нея. Никълъс е вече на шест.

— Никога не съм си и мислила, че ще доживея до деня…

— А, ако не искате това, може да говорим с лейди Кийли. Можете да останете на работа при нея. Двете се разбирате толкова добре. Лондон ви харесва, а и всичките ви приятели са тук…

— Нямам нужда от вашите съвети, много ви благодаря… да отдам най-добрите години от живота си… да отглеждам децата ви… не очаквах благодарност… нямаше да се случи, ако Антъни беше жив…

И тя продължи да говори, а Вирджиния седеше и я слушаше примирено, като я остави да излее всички упреци, които напираха отвътре. Каза си, че това е най-малкото, което може да направи за нея. Всичко беше приключило, всичко беше свършило и тя беше свободна. Нищо друго нямаше значение. Да изчака бавачката да свърши, не беше нищо повече от знак на уважение, лептата на победителя към победения след кръвожадна, но достойна битка.

След това отиде да каже лека нощ на децата. Никълъс вече спеше, а Кара се беше зачела в книжката си. Когато майка й влезе, тя погледна към нея, като едва откъсна погледа си от печатните редове. Вирджиния седна на ръба на леглото й.

— Какво четеш в момента?

Кара й показа.

— „Търсачите на съкровища“.

— О, спомням си я. Къде я намери?

— В библиотечката в детската.

Тя внимателно отбеляза докъде беше стигнала с лентичка с мотиви от гоблен, затвори книжката и я остави на нощното шкафче.

— С бавачката ли говореше?

— Да.

— Цял ден се държа странно.

— Така ли?

— Има ли някакъв проблем?

Трудно е да си толкова прозорлив и чувствителен към ситуацията, когато си само на осем години. Особено ако си стеснително, не особено красиво момиченце, което трябва да носи очила с кръгли метални рамки, които го карат да прилича на бухал.

— Не, няма. Просто нещата са различни и нови.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами утре сутрин се връщам в Корнуол с влака и ще взема теб и Никълъс със себе си. Как ти харесва това?

— Искаш да кажеш… — лицето на Кара светна. — Ще отседнем при леля Алис?

— Не, ще отседнем в отделна къща. В една малка къщичка, наречена Бозитик. И ще трябва да вършим цялата домакинска работа сами, както и готвенето…

— Бавачката няма ли да дойде?

— Не. Ще остане тук.

Последва продължително мълчание. Вирджиния каза:

— Имаш ли нещо против?

— Не, нямам. Но мисля, че тя ще има. Ето защо се държеше толкова странно.

— На бавачката не й е лесно. Още от раждането си ти и Никълъс сте нейните бебета, а сега бавачката ви е умаляла, както ви умаляват палтата и роклите… И двамата сте достатъчно големи, за да се грижите за себе си.

— Искаш да кажеш, че бавачката повече няма да живее с нас?

— Точно така.

— Къде ще живее тя?

— Може би ще намери друго малко бебе, за което да се грижи, или ще остане тук, при баба ви.

— Тя обича живота в Лондон — каза Кара. — Казвала ми го е. Обича Лондон повече от Шотландия.

— Точно така.

Кара помисли за момент, после попита:

— Кога тръгваме за Корнуол?

— Казах ти. Утре с влака.

— В колко часа ще излезем оттук?

Тя обичаше да знае подробностите.

— Около девет и половина. Ще хванем такси до гарата.

— А кога ще се върнем в Кърктън?

— Предполагам, когато свърши ваканцията. Когато ще трябва да се върнете на училище.

Кара се умълча. Не можеше да се разбере какви мисли й минават през главата. Вирджиния каза:

— Време е за сън… утре ни чака дълъг път — тя се наведе, нежно смъкна очилата й и я целуна за лека нощ.

Но докато вървеше към вратата, Кара проговори.

— Мамо.

Вирджиния се обърна:

— Да?

— Ти дойде.

Вирджиния я погледна въпросително.

— Ти дойде — каза Кара отново. — Аз ти казах да ми пишеш, а вместо това ти дойде.

Вирджиния си спомни писмото от Кара, катализатора, който задейства всичко. Тя се усмихна.

— Да — каза тя. — Дойдох. Сметнах, че така е по-добре.

И излезе от стаята и слезе долу, за да издържи стоически изпитанието, наречено мълчалива вечеря в компанията на лейди Кийли.

5.

Вирджиния бавно се пробуди с непознато до момента усещане за победа. Почувства се силна и целеустремена — две неща, толкова чужди за нея, че си струваше да полежи още малко и тихичко да им се наслаждава. Потънала в несравнимото удобство на леглото за гости на лейди Кийли, подръчно изработени ленени завивки и меки одеяла, тя наблюдаваше как сутрешното слънце за пореден път прониква със златните си лъчи през листата на кестена. Лошото беше зад гърба й, пречките, от които толкова се боеше, някак си бяха премахнати и след два часа тя и децата щяха да са на път. Тя си каза, че след снощи никога повече няма да се страхува да предприеме каквото и да било — никой проблем не беше толкова непреодолим или заплетен. Тя остави въображението си плавно и предпазливо да полети към предстоящите седмици, към евентуалните проблеми, когато ще трябва сама да се справя с Кара и Никълъс, към неудобствата на малката къща, която толкова безразсъдно беше наела за тях, но това не успя да помрачи доброто й настроение. Беше обърнала нова страница. От този момент нататък всичко щеше да бъде различно.

Беше седем и тридесет. Тя стана от леглото, наслаждавайки се на хубавото време, на птичите песни, на приятното жужене на улицата. Изкъпа се, облече се и си оправи леглото, а после слезе долу.

Бавачката и децата винаги закусваха в детската, а лейди Кийли закусваше на поднос в спалнята си, но тъй като това беше съвършено подредено домакинство, Вирджиния установи, че върху котлона в трапезарията беше оставено кафе за нея, а в единия край на полираната маса беше сервирана закуската.

Изпи две чаши горещо кафе без мляко и изяде една препечена филийка с мармалад. После взе ключа от масичката във вестибюла, излезе навън и тръгна по тихите утринни улици, като се разходи до малката бакалия, която лейди Кийли толкова много хвалеше. Там зареди с достатъчно количество провизии, с които да започнат живота си в Бозитик. Хляб, масло, бекон, яйца, кафе, какао и консерви с бобена яхния (любимата на Никълъс, която бавачката не одобряваше особено), доматена супа и шоколадови бисквити. Мляко и зеленчуци трябваше да купят, като пристигнат, а после месо и риба. Тя плати и бакалинът ги опакова в здрав картонен кашон, а тя се върна обратно до Мелтън гардънс, носейки товара с две ръце.

Видя, че децата са слезли, от бавачката нямаше и следа. Но малките куфари, без съмнение перфектно подредени, бяха строени във вестибюла. Вирджиния остави кашона на земята до тях.

— Здравей, мамо!

— Здравейте — тя целуна и двамата. Бяха чисти и спретнати и готови за път, Кара — в светлосиня памучна рокля, а Никълъс — с къси панталонки и раирана риза, с гладко сресана коса.

— Къде беше? — попита той.

— Купувах някои хранителни продукти. Може да не ни остане време, когато пристигнем в Пензанс, а би било ужасно да нямаме какво да ядем.

— Чак тази сутрин разбрах, когато Кара ми каза. Преди да се събудя, не знаех, че ще пътуваме с влак.

— Съжалявам. Когато снощи дойдох да ти кажа, спеше и не исках да те будя.

— По-добре да беше го направила. Чак на закуска разбрах.

Беше малко сърдит.

Вирджиния му се усмихна и после погледна към свекърва си. Лицето на лейди Кийли беше бледо и изпито. Но, от друга страна, тя както винаги изглеждаше безупречно поддържана и до голяма степен в контрол на ситуацията. Вирджиния се зачуди дали изобщо бе успяла да поспи през нощта.

— Трябва да повикаш такси — каза лейди Кийли. — Не е добре да рискуваш да изпуснеш влака. Винаги е по-добре да се отиде по-рано. До телефона има номер.

На Вирджиния й се искаше да се беше сетила сама, но отиде, за да изпълни казаното. Часовникът във вестибюла удари девет без четвърт. След десет минути таксито пристигна и бяха готови за тръгване.

— Трябва да си вземем довиждане с бавачката! — каза Кара.

Вирджиния отвърна:

— Да, разбира се. Къде е тя?

— В детската.

Кара тръгна нагоре по стълбите, но Вирджиния я спря:

— Не.

Кара се обърна и я погледна шокирана от необичайния тон на майка си.

— Но ние трябва да си кажем довиждане.

— Разбира се. Бавачката ще слезе, за да ви изпрати. Ще се кача и ще й кажа, че тръгваме. Вие си съберете нещата.

Тя намери бавачката, заета с изпълнението на напълно ненужна задача.

— Бавачке, ние тръгваме.

— А, да.

— Децата искат да ви кажат довиждане.

Мълчание.

Предишната вечер Вирджиния беше изпитала съжаление и дори някакво уважение към нея. Но в този момент искаше просто да я хване за раменете и да я разтърси, докато й се откъсне главата.

— Това е нелепо. Не може нещата да свършат по този начин. Слезте долу и им кажете довиждане.

Това беше първата пряка заповед, която някога беше давала на бавачката. „Първата и последната“, помисли си тя. Подобно на Кара, бавачката също изглеждаше леко разтърсена. За момент тя се запъна, устните й помръднаха, опитваше се да скалъпи някакво извинение. Вирджиния улови погледа й и настойчиво я гледаше. Бавачката се опита да издържи на погледа й, но не успя и погледна встрани. Това беше окончателната победа.

— Много добре, госпожо — каза тя и последва Вирджиния надолу към вестибюла, където децата радостно се втурнаха към нея и я запрегръщаха и зацелуваха, сякаш беше единственият човек на този свят, когото обичаха, и след като тази демонстрация на любов приключи, изтичаха по стълбите, минаха по алеята и влязоха в таксито.

— Довиждане — каза Вирджиния на свекърва си. Нямаше какво повече да се каже. Отново се целунаха, опирайки бузите си една в друга, целувайки въздуха. — Довиждане, бавачке.

Но тя вече беше тръгнала обратно към детската стая, търсейки кърпичка, за да си издуха носа. Виждаха се само краката й да изкачват стъпалата и в следващия момент зави на площадката и изчезна от погледа й.

Тревогите й относно поведението на децата по време на пътуването се оказаха неоснователни. Вместо пътуването с влак до това непознато място да ги развълнува, те бяха необичайно мълчаливи. Рядко бяха ходили на почивка и никога на море, а когато бяха пътували за Лондон, за да отседнат при баба си, тя им беше облякла пижамите и ги беше увила толкова добре в нощния влак, че проспаха цялото пътуване.

Сега гледаха през прозореца как всичко отвън се движи, сякаш никога преди не бяха виждали полета, ферми, крави и градове. След малко им стана безинтересно, Никълъс отвори подаръка, който Вирджиния му беше донесла от Падингтън, и доволно се усмихна при вида на малкия червен трактор.

Той каза:

— Като оня в Кърктън е. Господин Макгрегър има „Мейси Фъргюсън“ като този.

Завъртя колелетата и започна да издава звуци, наподобяващи бръмченето на трактор, движейки играчката по тапицерията на седалката.

Но Кара дори не отвори своя комикс. Той стоеше опакован в скута й, а тя продължаваше да се взира през прозореца, опряла чело в стъклото, със замечтан поглед иззад очилата, сякаш нищо не й липсваше.

В дванадесет и половина отидоха да обядват и това беше ново приключение, докато се опитваха да запазят равновесие, минавайки през страховитите връзки между вагоните. Вагон-ресторантът много им хареса, масите, малките лампи, любезният сервитьор и усещането, че ги третира като големи, подавайки им менюто.

— А какво ще желае госпожицата? — запита келнерът, а Кара направо порозовя от срам и започна да хихика, когато разбра, че говори на нея. Оказа се, че има нужда от помощ, за да си поръча доматена супа и пържена риба и да реши световния проблем дали ще яде бял или розов сладолед.

Гледайки израженията им, Вирджиния си помисли: понеже е ново и вълнуващо за тях, това е ново и вълнуващо и за мен. Най-тривиалните и обикновени случки ще станат специални, защото ще ги гледам през очите на Кара. А ако Никълъс ми зададе въпроси, на които не мога да отговоря, ще трябва да потърся отговор, ще се наложи да се информирам и образовам, за да бъда достоен и блестящ събеседник.

Идеята беше забавна. Тя изведнъж се засмя, а Кара се ококори срещу нея и се засмя в отговор, без да знае кое беше смешното в случая, но беше доволна да го сподели с майка си.

— Кога за първи път пътува с влак до Корнуол? — попита Кара.

— Когато бях на седемнадесет. Преди десет години.

— Не дойде ли като малко момиченце на моите години?

— Не. Тогава ходех при леля си в Съсекс.

Беше следобед и бяха сами в купето. Никълъс беше впечатлен от коридора и избра да остане там с разкрачени крака, за да пази равновесие в движещия се влак.

— Разкажи ми.

— Какво? За Съсекс ли?

— Не. За отиването ти в Корнуол.

— Ами просто отидохме. Мама и аз, за да гостуваме на Алис и Том Лингард. Току-що бях завършила училище и Алис ни покани с писмо, а майка ми си помисли, че би било добре да отидем на почивка.

— Лятната ваканция ли беше?

— Не. Беше Великден. Беше пролет. Беше пълно с нарциси, а между релсите растяха иглики.

— Беше ли горещо?

— Всъщност не. Но беше слънчево и много по-топло от Шотландия. В Шотландия нямаме истинска пролет, нали? Единия ден е зима, а на следващия дърветата са се раззеленили и е дошло лятото. Поне така ми се е струвало винаги. В Корнуол пролетта е доста дълъг сезон… Ето защо отглеждат всички тези прекрасни цветя и ги изпращат на пазара в Ковънт гардън.

— Плува ли?

— Не. Морската вода беше ледена.

— Ами в басейна на леля Алис?

— По онова време тя нямаше басейн.

— Сега ще плуваме ли в басейна на леля Алис?

— Разбира се.

— Ще плуваме ли в морето?

— Да. Ще намерим някой прекрасен бряг и там ще плуваме.

— В морето се плува по-лесно, защото водата е солена и ти помага да се задържиш на повърхността.

— Но вълните не те ли удрят в лицето?

— Мъничко. Но това е част от забавлението.

Кара се замисли върху това. Не й беше приятно да й се мокри лицето. Без очила виждаше размазано, а нямаше как да плува с тях.

— Какво друго прави?

— Излизахме с колата и пазарувахме. А когато беше топло, сядахме в градината, Алис канеше приятели на чай и вечеря. Понякога излизах на разходка. Там има прекрасни места за разходка. Нагоре по хълма зад къщата или надолу към Порткерис. Улиците са стръмни и тесни, толкова тесни, че едва може да мине автомобил. Имаше и много улични котки, а на пристанището имаше много рибарски лодки и възрастни мъже, които се радваха на слънцето. Понякога имаше приливи и всички лодки се люлееха в тъмната вода, а когато дойдеше отливът, се виждаше само златен пясък, а лодките се килваха на една страна.

— Не падаха ли?

— Не, не мисля.

— Защо?

— Нямам представа — каза Вирджиния.

Имаше един специален ден през април, денят на вятъра и слънчевата светлина. В онзи ден приливът беше висок и Вирджиния си спомни миризмата на сол, примесена с други характерни морски миризми на смола и прясна боя.

Под навеса на кея водата прииждаше към сушата — гладка и огледална, чиста и дълбока. Но към вътрешността на океана водата беше бурна, тъмна и изпъстрена с бяла пяна, а от другата страна на залива водната стихия с трясък се удряше в скалите в подножието на фара, хвърляйки пръски вода почти до върха му.

Беше изминала една седмица от барбекюто в Лениън и за първи път Вирджиния беше останала сама. Алис беше отишла с колата си до Пензанс на някакво събрание, Том Лингард беше в Плимут, готвачката госпожа Джилкс имаше почивен следобед и беше отишла на гости на съпругата на братовчед си с изискана шапка на главата си, а госпожа Парсънс беше на обичайното си седмично посещение при фризьорката.

— Ще трябва да се развличаш сама — каза тя на Вирджиния, докато обядваха.

— Няма проблем.

— Какво смяташ да правиш?

— Не знам. Нещо.

В празната къща, с празния следобед пред себе си, който беше своеобразен подарък, Вирджиния беше обмислила няколко възможности. Но денят беше твърде прекрасен, за да се прахосва, и тя беше излязла на разходка, а краката я отведоха надолу по тясна пътечка към скалите, а после успоредно на тях и надолу до бялата извита плажна ивица. През лятото мястото обикновено биваше претъпкано от цветни палатки и колички за сладолед и шумни курортисти с топки и чадъри, но през април посетителите все още не бяха започнали да пристигат и пясъкът беше съвсем чист, измит от зимните бури, а стъпките й оставиха диря в него, равна и гладка като малки бодове на машинна игла.

В далечния край имаше алея, която се изкачваше нагоре и съвсем скоро тя се изгуби в лабиринт от тесни улички, които се виеха между стари къщи с избелели от слънцето фасади. Натъкна се на поредица от каменни стъпала и непознати алеи и тръгна надолу по тях, докато изведнъж зави зад ъгъла и се озова на края на пристанището. Замаяна от слънчевата светлина, видя светло боядисаните лодки и зеленикавата вода. Над главата й пищяха прелитащи чайки, крилата им приличаха на големи бели платна на фона на синьото небе, навсякъде кипеше оживен труд — редовното пролетно почистване беше в разгара си. Фасадите на магазините се белосваха, миеха се прозорци, опъваха се въжета, лъскаха се палуби и се кърпеха мрежи.

В края на кея един търговец предвидливо беше разположил количката си за сладолед — тя беше искрящо бяла и върху нея имаше надпис: „Фред Хоскингс, най-добрият домашно приготвен сладолед в Корнуол“. На Вирджиния изведнъж й се прияде сладолед и й се искаше да беше взела пари със себе си. Да седи на слънце в такъв ден и да ближе сладолед, изведнъж й се стори върхът на лукса. Колкото повече мислеше за това, толкова повече й се прияждаше, тя дори пребърка всичките си джобове с надеждата да намери някоя забравена монета, но не намери нищо. Дори и половин пени.

Седна върху един от стълбовете за връзване на лодки и тъжно погледна надолу към палубата на една рибарска лодка, където младеж в работни дрехи с петна от сол вареше чай върху спиртна лампа. Тя се стараеше да не мисли за сладоледа, когато като отговор на молитвите си чу глас зад себе си.

— Здравей.

Вирджиния се огледа наоколо и зад себе си, като отмахваше от лицето си тъмната си коса и го видя да стои там, срещу вятъра с пакет под мишница, облечен в син пуловер, с който приличаше на моряк. Тя се изправи.

— Здравей.

— Стори ми се, че си ти, но не бях сигурен — каза Юстас Филипс. — Какво правиш тук?

— Нищо, искам да кажа, излязох на разходка и спрях да погледам лодките.

— Денят е прекрасен.

— Да, така е.

Сините му очи блестяха развълнувано.

— Къде е Алис Лингард?

— Отиде в Пензанс… на събрание на някакъв комитет…

— Значи си сама.

— Да.

Тя беше обута в износени сини гуменки, сини дънки и бял плетен пуловер и се чувстваше ужасно, защото беше убедена, че не само дрехите й издават наивността й, а също и неспособността й да води неангажиращи разговори. Погледна към пакета.

— Ти какво правиш тук?

— Дойдох да си взема новото покривало за купите сено. Миналата нощ вятърът е направил на парчета старото.

— Предполагам, ще се връщаш вкъщи.

— Не веднага. Ами ти?

— Аз не правя нищо конкретно, просто разглеждам наоколо.

— Не познаваш ли града?

— Никога не съм идвала толкова надалеч.

— Ела, ще ти покажа останалата част.

Започнаха да се разхождат по кея, без да бързат. Той забеляза количката със сладолед и спря да поговори с продавача.

— Здравей, Фред.

Сладоледаджията, облечен в бяла колосана престилка, подобно на съдия по крикет, се обърна и го видя. Загорялото му и сбръчкано като орехова черупка лице се разтегна в усмивка.

— Здрасти, Юстас. Как си?

— Добре. А ти как си?

— Е, не се оплаквам. Рядко те виждам да слизаш дотук. Как са нещата в Лениън?

— Добре. Доста работа — Юстас се надвеси над количката. — Рано си излязъл. Все още никой не купува сладолед.

— Ами, както обичам да казвам — ранно пиле рано хваща червея.

Юстас погледна към Вирджиния.

— Искаш ли сладолед?

Тя не можеше да се сети за някого, който да й е предложил толкова внезапно онова, което най-много й се искаше в момента.

— Много бих искала един, но нямам пари.

Юстас се ухили.

— Дай й най-големия, който имаш — каза той на Фред и бръкна в джоба на панталона си.

Той я поведе по застланите с камъни улици на пристанището, за чието съществуване не беше и подозирала, през малки и непознати площади, където къщите имаха жълти врати и саксии с цветя по прозорците, покрай дворове, пълни с простори с дрехи и каменни стъпала, където котки се излежаваха на слънцето и се грижеха за личната си хигиена. Най-накрая излязоха на северния бряг, който беше на подветрената страна. Дългите гребени на вълните зеленееха на слънцето, а въздухът беше наситен с миризма на пяна.

— Като малко момче — заразказва Юстас, като се опитваше да надвика вятъра — обичах да идвам тук със сърфа си. Малък дървен сърф, който чичо ми беше направил, с нарисувано лице върху извивката. Но днес има сърфове „Малибу“, изработени от фибростъкло, които може да се използват целогодишно и през зимата, и през лятото.

— Не им ли е студено на сърфистите?

— Носят защитни костюми.

Стигнаха до морската дига, която се извисяваше срещу вятъра, а в основата й имаше дървена пейка и тук Юстас, очевидно преценявайки, че са вървели достатъчно дълго, се настани с гръб към морето и лице към слънцето, протягайки напред дългите си крака.

Вирджиния седна до него, дояждайки гигантския сладолед. Той я наблюдаваше и когато опустоши и последната хапка и избърса пръстите в дънките си, попита:

— Хареса ли ти?

Изражението му беше сериозно, но очите му се смеха. Тя нямаше нищо против.

— Беше много вкусен. Най-добрият. Трябваше и ти да си вземеш.

— Аз съм твърде голям и твърде стар, за да вървя по улиците и да ближа сладолед.

— Аз никога няма да бъда твърде голяма или твърде стара за това.

— На колко си години?

— На седемнадесет, почти осемнадесет.

— Завърши ли училище?

— Да, миналото лято.

— С какво се занимаваш в момента?

— С нищо.

— Ще учиш ли в университет?

Тя беше поласкана, че я мисли за толкова умна.

— Не, за Бога.

— Какво ще правиш тогава?

На Вирджиния й се искаше да не беше й задавал този въпрос.

— Ами след време, предполагам следващата зима, ще се науча да готвя, да пиша на пишеща машина и да стенографирам и други такива отвратителни неща. На моята майка й е влязла муха в главата да прекараме времето в Лондон и да присъстваме на всички онези приеми, за да се запозная с правилните хора и да навляза в обществото.

— Мисля, че му викат „Да уловиш сезона“.

Тонът на гласа му издаваше, че идеята го вълнува толкова колкото и Вирджиния.

— О, не го споменавай, че ме побиват тръпки.

— Трудно е да се повярва, че в наши дни някой продължава да спазва тези неща.

— Знам, не е за вярване, но хората го правят. Майка ми е една от тях. Вече се е запознала с други майки и е присъствала на ужасните чаени партита. Дори ми е запазила младеж за танци, но ще направя всичко възможно да я разубедя. Можеш ли да се сетиш за нещо по-ужасно от танца на дебютантките.

— Не, но аз не съм сладко седемнадесетгодишно момиче — Вирджиния направи гримаса. — Щом толкова не ти харесва, защо не тропнеш с крак и не кажеш на майка си, че по-скоро би предпочела да получиш равностойността на билет до Австралия и обратно или нещо подобно?

— Вече го направих, или поне опитах. Но ти не познаваш майка ми. Тя никога не слуша какво й говоря, просто казва, че е изключително важно да се запозная с правилните хора и да получа покани за правилните приеми и да бъда видяна на всички подходящи места.

— Може да се опиташ да привлечеш баща си на своя страна.

— Нямам баща. Или поне не съм го виждала — развели са се, когато съм била бебе.

— Разбирам — добави той, без да влага особен смисъл в това.

— А сега се усмихни, защото кой знае — може и да ти хареса.

— Ще ненавиждам всяка минута от това.

— Откъде знаеш?

— Защото не си падам по приеми, когато съм в компанията на непознати, сякаш езикът ми се връзва и не мога да измисля какво да кажа на тези млади мъже.

— Когато говориш с мен, измисляш доста неща — отбеляза Юстас.

— Но ти си различен.

— В какъв смисъл?

— Ами ти си по-възрастен. Искам да кажа, че не си млад — Юстас прихна да се смее, а Вирджиния се засрами. — Искам да кажа, че не си на двайсет и една или двайсет две години — той продължаваше да се смее. Тя се намръщи. — На колко си години?

— На двадесет и осем навършени и скоро ще стана на двадесет и девет.

— Ти си късметлия. Иска ми се и аз да съм на двадесет и осем.

— Ако беше на двадесет и осем, вероятно нямаше да си тук.

Изведнъж притъмня и захладня. Вирджиния потрепери и погледна нагоре. Видя как слънцето изчезва зад огромен сив облак, предвестник на лошото време, което настъпваше от запад.

— Това е то — каза Юстас. — Насладихме се на хубавото време. До вечерта ще завали — погледна си часовника. — Почти четири часът е, време да се прибираме. Как ще се връщаш?

— Ще повървя, вероятно.

— Искаш ли да те закарам?

— Имаш ли кола?

— Имам ленд роувър, паркиран е до църквата.

— Няма ли да се отклониш от пътя?

— Не. Мога да се прибера до Лениън през полето.

— Добре, щом казваш…

По обратния път до Уийл хаус Вирджиния беше мълчалива. Но това беше естествена приятелска тишина, удобна като стара обувка, и тя нямаше нищо общо със стеснителността й или с неспособността й да измисли какво да каже. Не можеше да се сети откога не се беше чувствала толкова спокойна в присъствието на някого — и определено на мъж, когото познава отскоро. Ленд роувърът беше стар, седалките бяха оръфани и прашни и имаше стръкчета сено и слама и миризма на оборски тор. Вирджиния изобщо не намираше това за обидно, а по-скоро й харесваше, защото беше част от Пенфолда. Тя осъзна, че повече от всичко й се иска да се върне там. Да види фермата и нивите на дневна светлина, да инспектира добитъка и да разгледа наоколо, може би да й позволят да разгледа останалата част от стопанството и да бъде поканена на чай в кухнята, на която завиждаше. Просто да бъде приета.

Изкачиха хълма, където всички къщи бяха превърнати в хотели, градините — в паркинги и остъклени веранди. Имаше оранжерии и палмови дървета, които изглеждаха неприветливи на фона на посивялото небе, и цветни лехи, които общината беше засадила — стройни редички от нарциси.

Високо над морското равнище пътят беше прав, Юстас превключи на висока предавка и попита:

— Кога се връщаш в Лондон?

— Не знам. След около седмица.

— Искаш ли пак да дойдеш в Пенфолда?

За втори път в един ден той й предложи нещо, което искаше най-много. Чудеше се дали не чете мисли.

— Да, с удоволствие.

— Майка ми много те е харесала. Не й се случва често да види ново лице. Би било добре за нея, ако ни посетиш и изпиете чаша чай заедно.

— Много бих искала да дойда.

— Как ще дойдеш до Лениън? — запита Юстас, докато гледаше пътя.

— Мога да взема колата на Алис. Сигурна съм, че ще ми я даде, ако я поискам. Ще внимавам.

— Можеш ли да шофираш?

— Разбира се. Как иначе щях да взема колата — тя му се усмихна. Не защото се шегуваше, а защото изведнъж се почувства толкова добре.

— Добре. Ще ти кажа кога — каза бавно Юстас. — Ще говоря с майка ми, за да разбера кога ще й бъде удобно, и ще ти се обадя. Какво ще кажеш?

Тя си представи как го чака да й се обади и как чува гласа му на отсрещната страна на линията. Идеше й направо да прегърне себе си от удоволствие.

— Би било добре.

— Какъв е телефонният номер?

— Порткерис три, две, пет.

— Ще го запомня.

Бяха стигнали до къщата. Той зави при бялата врата на Уийл хаус и профуча нагоре по алеята между плета от ескалонии.

— Пристигнахме! — рязко наби спирачките и разпиля малко чакъл. — Безопасно у дома точно за чая.

— Много ти благодаря.

Той се облегна на кормилото и й се усмихна.

— Няма проблем.

— Благодаря за всичко. За сладоледа и за всичко.

— Пак заповядай.

Той се пресегна и отвори нейната врата. Вирджиния скочи върху чакъла и в този момент входната врата се отвори и се появи госпожа Парсънс във вишневочервен вълнен костюм и бяла копринена риза със столче яка.

— Вирджиния!

Вирджиния се обърна. Майка й се приближи към нея, изглеждайки безупречна както винаги, но късо подстриганата й тъмна коса се развяваше от вятъра и очевидно не беше получила необходимите грижи този следобед.

— Майко!

— Къде беше? — усмивката й беше приятелска и с искрен интерес.

— Мислех, че си на фризьор.

— Момичето, при което ходя обикновено, беше настинало. Разбира се, предложиха ми да ме обслужи друго момиче, но като се има предвид, че обикновено мете пода, учтиво им отказах — тя продължи да се усмихва и погледна зад Вирджиния, където чакаше Юстас. — Кой е приятелят ти?

— О! Това е Юстас Филипс…

Но Юстас беше решил да излезе от колата. Той скочи върху чакъла и излезе пред ленд роувъра, за да го представят. С неохота Вирджиния го видя през очите на майка си: широките здрави рамене под моряшкия пуловер, загорялото от слънцето лице и силните мазолести ръце.

Госпожа Парсънс се приближи.

— Приятно ми е.

— Здравейте — каза Юстас, издържайки на погледа й, без да мигне със сините си очи. Ръката й беше протегната напред, но Юстас или не я видя, или не й обърна внимание. Тя я върна обратно до тялото. Поведението й стана малко по-сдържано.

— Откъде се познавате с Вирджиния? — въпросът беше безобиден, дори закачлив.

Юстас се облегна на ленд роувъра си и скръсти ръце.

— Живея в Лениън, фермата Пенфолда…

— О, разбира се, барбекюто. Да, чух за него. Колко хубаво, че отново сте се срещнали днес.

— Съвсем случайно — уточни Юстас.

— Но така е още по-добре! — усмихна се тя. — Тъкмо ще пием чай, господин Филипс. Ще ни правите ли компания?

Юстас поклати отрицателно глава, като продължаваше да я гледа.

— Имам седемдесет крави, които чакат да ги издоя. По-добре да се прибирам…

— Разбира се. Не искам да ви задържам.

Тонът й беше като на господарката на къщата, която освобождава градинаря, въпреки че продължаваше да се усмихва.

— Не бих го допуснал — каза Юстас и се върна в колата.

— Довиждане, Вирджиния.

— Довиждане — каза Вирджиния тихо. — Благодаря ти, че ме докара.

— Ще ти се обадя.

— Да, непременно.

За последен път той кимна с глава, запали двигателя, превключи на скорост и без да погледне назад, потегли по алеята и изчезна от погледа им, оставяйки Вирджиния и майка й да гледат след него в облак от прах.

— Е! — каза госпожа Парсънс, смеейки се, но очевидно саркастично.

Вирджиния си замълча. Нямаше нищо за казване.

— Какъв обикновен млад мъж! Трябва да кажа, че когато човек отседне тук, може да срещне всякакви. За какво ще ти се обажда?

Тонът й намекваше, че Юстас Филипс е някаква шега, която тя и Вирджиния споделят.

— Той мислеше, че бих могла да отида в Лениън и да пия чай с майка му.

— Не е ли чудесно? Точно като в романа „Неуютна ферма“ — започна да ръми. Госпожа Парсънс погледна към свъсеното небе и потрепери. — Защо стоим на този вятър? Хайде, чаят ни чака…

Вирджиния не обърна внимание на треперенето, но на следващата сутрин майка й се оплака от неразположение, беше настинала, с раздразнен стомах и щеше да си остане вкъщи. Тъй като времето беше ужасно, никой не оспори това. Алис натрупа дърва и запали камината в гостната, а госпожа Парсънс легна на кушетката и си зави коленете с мохерно одеяло.

— Ще ми бъде съвсем добре — каза тя на Вирджиния, — а вие с Алис тръгвайте и не ме мислете.

— Какво искаш да кажеш с това „тръгвайте“! Къде ще ходим?

— Във Фалмут. На обяд в Пендран — Вирджиния погледна отегчено. — Скъпа, не бъди глупава, госпожа Менхениът ни покани отдавна. Искаше да ни покаже градината.

— Никой не ми е казал за това — каза Вирджиния, която изобщо не искаше да ходи. Щеше да отнеме цял ден, за да стигнат до Фалмут и обратно, да обядват и да разглеждат онази скучна градина. Тя искаше да остане тук до телефона и да чака обаждане от Юстас.

— Е, сега ти казвам. Ще трябва да се преоблечеш. Не можеш да отидеш на обяд с тези дънки. Защо не облечеш онази красива синя пола, която ти донесох? Или карираното плисе? Сигурна съм, че госпожа Менхениът ще бъде впечатлена от него.

Ако майка й беше малко по-различна, Вирджиния щеше да я помоли да наслушва телефона и да запише съобщение, в случай че я потърсят. Но майка й не харесваше Юстас. Смяташе го за недобре възпитан и недодялан, а насмешливият намек за „Неуютна ферма“ постави официалния печат на неодобрение върху него. След заминаването му името му повече не се спомена и макар предния ден по време на вечеря Вирджиния да се беше опитала на няколко пъти да каже на Алис и Том за случайната си среща, майка й отклоняваше разговора, като го прекъсваше или сменяше темата. Докато се преобличаше, Вирджиния размишляваше какво да прави.

Най-накрая, облечена в карираното плисе и яркожълт пуловер и с гладко сресана тъмна коса, отиде в кухнята, за да търси госпожа Джилкс. Тя й беше нов приятел. Един дъждовен следобед тя учи Вирджиния как се правят кифлички, като същевременно я заливаше с информация за здравето и дълголетието на многото си роднини.

— Здрасти, Вирджиния.

Тя приготвяше сладки. Вирджиния откъсна едно парченце и разсеяно започна да го яде.

— Не яж това! Ще се заситиш и няма да можеш да обядваш.

— Изобщо не ми се ходи. Госпожо Джилкс, ако ме потърсят по телефона, ще запишете ли съобщението?

Госпожа Джилкс погледна многозначително и завъртя очи.

— Май чакаш обаждане, а? От някой младеж?

Вирджиния се изчерви.

— Е добре, така е. Но ще наслушваш, ако звънне, нали?

— Не се безпокой скъпа. Ето, госпожа Лингард те вика, било време да тръгвате. Аз ще наглеждам майка ти и ще й поднеса обяд.

Върнаха се чак към пет и половина. Алис веднага влезе в гостната, за да попита как е здравето на госпожа Роуена Парсънс и да й разкаже какво са правили и какво са видели. Вирджиния се отправи към стълбите, но веднага щом вратата на гостната се затвори, се обърна и слезе в кухнята.

— Госпожо Джилкс!

— Върнахте ли се?

— Звъня ли телефонът?

— Да, два или три пъти, но майка ти го вдигаше.

— Майка ми?

— Беше взела телефона в гостната. Ще трябва да питаш нея дали има някакви съобщения.

Вирджиния излезе от кухнята, прекоси антрето и влезе в гостната. Зад главата на Алис срещна хладния поглед на майка си. После госпожа Парсънс се усмихна.

— Скъпа! Алис ми разказа всичко. Забавлявахте ли се?

— Мина добре.

Тя изчакаше, давайки възможност на майка си да й каже, че са я търсили по телефона.

— Добре? Само това ли? Сигурно племенникът на госпожа Менхениът е бил там?

— Да.

Образът на безхарактерния младеж беше толкова неясен, че едва си спомни лицето му. Може би Юстас ще се обади утре. Не може да се е обадил днес. Вирджиния познаваше майка си и знаеше, че колкото и да не го одобряваше, тя беше педантична относно задължения като това да предаде съобщение по телефона. Майките са такива. Така и трябваше да бъде. Защото, ако не живееха по начина, за който говорят, то тогава ще изгубят доверието на децата си. А без доверие няма привързаност, а ако няма привързаност, не остава нищо.

На следващия ден времето беше дъждовно. Цялата сутрин Вирджиния прекара край камината, преструвайки се, че чете книга и тичайки да вдига телефона всеки път, когато иззвънеше. Не търсеха нея, не беше Юстас.

Следобед майка й я помоли да отиде до аптеката в Порткерис, за да й купи лекарства. Вирджиния отказа.

— Вали много силно.

— Малко дъжд няма да ти навреди. Освен това движението ще ти се отрази добре. Цял ден седиш вътре и четеш тази глупава книга.

— Книгата не е глупава…

— Както и да е, четенето няма значение. Обуй си гумените ботуши и облечи дъждобрана и дори няма да усетиш дъжда…

Безполезно беше да спори. Вирджиния направи физиономия на покорство и отиде да си намери дъждобрана. Вървейки надолу към града по мокрия път и промъквайки се между капещите дървета, тя се опита да си представи немислимата вероятност Юстас никога да не й се обади.

Да, той бе казал, че ще го направи със сигурност, но всичко зависеше от онова, което беше казала майка му, от това кога Вирджиния ще е свободна и ще може да вземе колата, за да отиде до Лениън.

Може би госпожа Филипс си беше променила мнението. Може би беше казала: „О, Юстас, нямам време за чаени партита, какво си си мислил, като си й казал, че може да дойде?“

Може би, след като се е запознал с майка й, Юстас си е променил мнението за Вирджиния. Хората казват, че ако искаш да разбереш каква съпруга ще излезе от едно момиче, трябва да погледнеш майка му. Вероятно Юстас беше погледнал и беше решил, че не харесва онова, което вижда. Тя си спомни предизвикателството в сините му очи и словесната престрелка.

Не бих искала да ви задържам.

Не бих допуснал да го направите.

Може би беше забравил да се обади. Може би се беше разколебал. Или — а при тази мисъл я побиха студени тръпки — тя погрешно беше изтълкувала дружелюбното му отношение и беше споделила с него проблемите си, с което беше събудила неговото състрадание. Може би това беше всичко. Той просто изпитваше съжаление към нея.

Но той й каза, че ще се обади. Той обеща.

Тя купи лекарствата и се отправи към къщи. Продължаваше да вали. Срещу аптеката имаше телефонна кабина. Беше празна. Би било толкова просто. Бързо можеше да намери телефонния му номер и да му се обади. Беше си взела портмонето и имаше достатъчно пари. Щеше да каже: „Обажда се Вирджиния“, и на шега щеше да добави: „Май ти щеше да ми се обаждаш!“

Тя почти отиде от другата страна на улицата. На ъгъла се поколеба, опитвайки се да събере кураж и да поеме инициативата в ситуация, която беше отвъд възможностите й.

Мислено си представи разговора.

— Юстас?

— Да.

— Вирджиния се обажда.

— Вирджиния?

— Вирджиния Парсънс.

— А, да Вирджиния Парсънс. Какво искаш?

В същия миг куражът й се изпари и Вирджиния не стигна до телефонната кабина, а продължи нагоре по хълма с мокро от дъжда лице, с лекарствата на майка си в джоба на дъждобрана.

Когато влезе през вратата на Уийл хаус, чу телефона и се затича, но докато си събуе гумените ботуши, звъненето престана и докато нахълта в гостната, майка й вече затваряше слушалката.

Тя погледна дъщеря си въпросително.

— Има ли нещо?

— Аз… мислех си, че може да е за мен.

— Не. Грешен номер. Купи ли ми лекарствата, скъпа?

— Да — отговори глухо Вирджиния.

— Много мило от твоя страна. Виждам, че разходката ти се е отразила добре. Бузите ти отново са порозовели.

На следващия ден изневиделица госпожа Парсънс обяви, че трябва да се върнат в Лондон. Алис беше изумена.

— Но, Роуена, мислех, че ще останете още една седмица.

— Много бихме искали, скъпа, но знаеш, че имаме много ангажименти, уговорки и неща, за които да се погрижим. Не мисля, че можем да си седим тук и да се забавляваме още една седмица. Колкото и да би ми харесало.

— Е, останете поне за уикенда.

„Да, да останем за уикенда“, молеше се Вирджиния. „Моля те, моля те, нека останем за уикенда.“

Но нямаше смисъл.

— О, би било чудесно, но боя се, че трябва да тръгнем… Най-късно в петък. Трябва да си запазим места за влака.

— Според мен е недопустимо, но ако наистина го искаш…

— Да, скъпа, наистина го искам.

Нека си спомни. Нека се обади. Няма да имам време да отида в Пенфолда, но поне ще му кажа довиждане. Поне ще знам, че наистина е искал да ме покани… може би ще му кажа, че ще му пиша, може би ще му дам адреса си.

— Скъпа, моля те започни да си приготвяш багажа. Гледай да не забравиш нещо и после бедната Алис да трябва да ти го праща по пощата. Взе ли си дъждобрана?

Тази вечер. Той ще се обади тази вечер. Ще каже „съжалявам, но бях извън града, бях ужасно зает, бях болен“.

— Вирджиния! Ела и се подпиши в книгата за гости! Тук, под моето име. О, скъпа Алис, каква прекрасна почивка ни подари. Истинско удоволствие. И двете я обожаваме, нали Вирджиния? Не мога да понеса мисълта, че трябва да тръгваме.

Тръгнаха. Алис ги закара до гарата, настани ги в първа класа, на ъгловите места, стюардът се отнесе с уважение заради скъпия багаж на госпожа Парсънс.

— Скоро елате пак — и Вирджиния се наведе през прозореца, за да я целуне.

— Да.

— Толкова ни беше приятно да ни гостувате.

Това беше последната възможност. Кажи на Юстас, че се наложи да си замина. Кажи му довиждане вместо мен.

Свирката изсвири и влакът тръгна. Позвъни му, когато се върнеш.

— Довиждане, Вирджиния.

Прати му много поздрави. Кажи му, че го обичам.

Докато стигнат до Труро, нещастието й беше толкова очевидно с цялото подсмърчане, хлипане и всичките сълзи, че майка й не издържа.

— О, мила — тя остави вестника си. — Каква има?

— Нищо.

Вирджиния стоеше до прозореца с подпухнало от плач лице.

— Трябва да има нещо — тя протегна ръка и нежно я сложи на коляното на Вирджиния. — Да не би да е онзи младеж?

— Кой младеж?

— Младежът с ленд роувъра, Юстас Филипс? Той ли ти разби сърцето? — Вирджиния не можа да отговори, а само хлипаше. Майка й продължи с успокоителен и нежен глас. — Не бих се разстройвала толкова. Може би за първи път си наранена от мъж, но, уверявам те, няма да е последният. Те са егоистични създания.

— Юстас не беше такъв.

— Така ли?

— Той беше мил. Единственият мъж, когото някога съм харесвала — тя си издуха носа и погледна втренчено майка си. — Не го хареса, нали?

Госпожа Парсънс се оказа неподготвена за такава откровеност.

— Ами да речем, че не харесвам особено такъв тип мъже.

— Искаш да кажеш, че не ти харесва, че е фермер?

— Не съм казала това.

— Не, но това имаш предвид. Ти харесваш само някакви голобради недорасляци като племенника на госпожа Менхениът.

— Не съм виждала племенника на госпожа Менхениът.

— Не. Но щеше да ти хареса.

Госпожа Парсънс не отговори веднага. Но след малко каза:

— Забрави го, Вирджиния. Всяко момиче трябва да преживее нещастна любов, преди да срещне правилния човек, да се установи и задоми. Това лято двете ще се забавляваме толкова много. Би било жалко да развалиш всичко, копнеейки за нещо, което вероятно изобщо не е съществувало.

— Да — каза Вирджиния и си избърса сълзите, след което сложи мократа кърпичка в джоба си.

— Добро момиче. Никакви сълзи повече.

Доволна, че е успокоила нещата, госпожа Парсънс се облегна назад и отново взе вестника. Но в този момент, леко обезпокоена, наведе вестника и забеляза, че Вирджиния я гледа, без да мигне, с толкова тъжен поглед, какъвто не беше виждала до момента.

— Какво има?

Вирджиния каза:

— Той каза, че ще се обади. Той обеща, че ще ми се обади.

— Е?

— Обади ли се? Ти не го харесваш, знам. Ти ли вдигна телефона и никога не ми каза?

Майка й не се поколеба.

— Скъпа! Що за обвинение е това? Разбира се, че не. Нали не си мислиш, че…?

— Не — каза Вирджиния унило, докато и последната искрица надежда угасваше. — Не, не съм си мислила това — обърна се и опря чело в изцапаното стъкло на влака, а препускащите навън картини, заедно с всичко, което се беше случило, изчезнаха завинаги в миналото.

Беше месец април. През май Вирджиния се срещна със стара приятелка от училище, която я покани да прекара уикенда в провинцията.

— Имам рожден ден, скъпа, страхотно е! Мама каза, че мога да поканя всеки, когото поискам. Може да се наложи да спиш в таванската стая, но няма да е проблем, нали? Семейството ми е толкова неорганизирано.

Макар да изпитваше известни резерви, Вирджиния прие предложението.

— Как да дойда дотам?

— Ами би могла да хванеш влака и някой би могъл да те посрещне, но това е ужасно отегчително. Знаеш ли какво, може да дойде братовчед ми, а той има кола и вероятно ще ме закара. Ще говоря с него и ще видим дали ще се намери място и за теб. Ще трябва да се понатъпчем или да седнеш върху скоростния лост, но това е по-добре от навалицата във влака…

За най-голяма изненада тя успя да го организира. Колата беше двуместен тъмносин мерцедес и след като багажът на Вирджиния беше набутан в претъпкания багажник, тя беше поканена да се сгъчка на предната седалка между приятелката си и нейния братовчед. Братовчедът беше високо, русо момче с дълги крака и сив костюм, а изпод периферията на килнатата му напред шапка се подаваха ситни къдрици.

Казваше се Антъни Кийли.

6.

Изтощена и изморена от пътуването и от премислянето на всички предстоящи проблеми в Бозитик, Вирджиния слезе от влака в Пензанс, вдиша дълбоко хладния морски въздух и почувства благодарност, че се е върнала. Нивото на водата беше ниско, а въздухът — наситен с миризма на водорасли. От другата страна на залива църквата „Сейнт Майкъл Монт“ изглеждаше окъпана в злато на слънчевата светлина, а мокрите пясъци бяха изпъстрени със сини ивици, където малки ручейчета и езерца от морска вода се сливаха с небесната синева.

Като по чудо имаше носач. Докато го следваха с количката му на излизане от гарата Никълъс попита:

— Тук ли ще отседнем?

— Не ще отидем до Лениън.

— Какво?

— Казах ти, оставих колата си тук.

— Откъде си сигурна, че не са я откраднали?

— Защото я виждам да ни чака.

Отне им известно време, за да приберат всичко в багажника на триумфа. Но накрая той беше подреден, като най-отгоре сложиха кашона с хранителните продукти. Вирджиния даде бакшиш на носача и влязоха в колата — тримата на предната седалка, Кара беше по средата, а вратата откъм Никълъс беше здраво заключена.

Беше смъкнала гюрука и уви шал около главата си, но вятърът развяваше косата на Кара право в лицето й.

— Колко време ще пътуваме дотам?

— Не много, около половин час.

— Как изглежда къщата?

— Защо не почакате, за да видите?

На върха на хълма спря колата и всички погледнаха назад, за да се насладят на гледката, прекрасната извивка на залива Маунт, тих и син, сгушен в топлата прегръдка на деня, който преваляше. Навсякъде около тях имаше малки полянки и канавки, отрупани със сините цветове на заешки уши, и като продължиха, стигнаха до малка равнина с древни дъбове. Имаше поточе, а над него — мост, имаше стара мелница и село, след което пътят отново завиваше към полето и изведнъж на хоризонта пред тях се откри Атлантическият океан, проблясващ от запад на ярката слънчева светлина.

— Мислех, че морето е зад нас — каза Никълъс. — Това друго море ли е?

— Предполагам.

— Това нашето море ли е? Там ли ще ходим?

— Предполагам.

— Има ли бряг?

— Нямах време да огледам наоколо. Със сигурност има много стръмни скали.

— Искам бряг. С пясък. Искам да ми купиш кофичка и лопатка.

— Всяко нещо с времето си — каза Вирджиния. — Какво ще кажете да вършим нещата едно по едно?

— Искам да ми купиш кофичка и лопатка още утре.

Завиха по главния път и после поеха на изток, движейки се успоредно на бреговата ивица. Селото Лениън остана зад тях, както и пътят, водещ към Пенфолда, после изкачиха хълма и стигнаха до приведените храсти от глог, които отбелязваха завоя към Бозитик.

— Пристигнахме!

— Но тук няма къща?

— Ще я видите.

Колата и пътниците в нея заслизаха надолу по алеята, като се друсаха и клатушкаха поради неравностите. Чуха зловещо тракане откъм гумите на колата, високите храсти прещип ги обградиха от двете страни, а Кара, разтревожена за провизиите им, се протегна назад, за да подпре кашона. Колата се наклони при последния завой с финално разклащане, качи се върху тревния синор под голям наклон и спря с рязко движение. Вирджиния дръпна ръчната спирачка и изключи двигателя, а децата седяха в колата и гледаха с ококорени очи къщата.

В Пензанс нямаше вятър и въздухът беше като мляко, топъл и застоял. Тук обаче имаше лек полъх, прохлада. Скъсаният простор се вееше на вятъра, а високата трева на върха на каменната ограда приличаше на кожено палто, галено от човешка ръка.

Имаше още нещо. Нещо не беше наред. За момент Вирджиния гледаше втренчено, мислейки си какво би могло да бъде. После Кара й каза:

— От комина излиза дим.

Вирджиния потрепери, лек пристъп на тревога, подобно на струйка студена вода, премина по гръбнака й. Сякаш бяха хванали къщата неподготвена, сякаш безименните, въображаеми същества, които живееха там, не ги очакваха.

Кара усети тревогата й.

— Има ли някакъв проблем?

— Не, разбира се, че не — тя прозвуча по-уверено, отколкото се чувстваше. — Малко се изненадах, това е. Да отидем да проверим!

Излязоха от колата, като оставиха куфарите и провизиите. Вирджиния с доста усилия отвори портата и пусна децата да влязат, а после бръкна в чантата си, за да намери ключовете.

Те минаха пред нея, Никълъс тичаше, за да изследва какво има зад далечния ъгъл на къщата, а Кара стъпваше предпазливо, като на чуждо място, заобикаляйки парче стар килим, счупена саксия за цветя, кокетно стиснала ръце пред себе си, сякаш се боеше да не я накарат да пипне нещо.

Заедно отвориха входната врата. Когато тя се плъзна навътре, Кара попита:

— Мислиш ли, че са циганите?

— Какво за циганите?

— Че те са запалили огъня.

— Нека погледнем.

Миризмата на мишки и влага я нямаше. Къщата ухаеше на свежо и топло и когато влязоха във всекидневната, я намериха осветена от огъня в камината. Това изцяло променяше облика на къщата. Предишния път беше мрачна и потискаща, а сега — точно обратното — изглеждаше доста весела. Ужасната електрическа печка незнайно как беше изхвърлена, а до камината стоеше висок кош, пълен с внушително количество дървени цепеници.

Запаленият огън и последните слънчеви лъчи, които се прокрадваха през западния прозорец, изпълваха стаята с топлина. Вирджиния отиде да отвори прозореца и през открехнатата кухненска врата видя купа, пълна с кафяви яйца, и бял емайлиран гюм с мляко. Влезе в кухнята, застана по средата и погледна смаяно. Някой беше идвал и беше почистил цялото място, мивката светеше, а пердетата бяха изпрани.

Кара се промъкна зад нея, все още предпазливо.

— Като в приказките е.

— Не са приказки, а Алис — отговори Вирджиния с усмивка.

— Леля Алис Лингард?

— Не е ли мила? Преструваше се, че не одобрява нашето идване в Бозитик, а после идва и прави всичко това. Но такава си е Алис. Много е мила. Утре ще трябва да отидем и да й благодарим. Бих й позвънила, но нямаме телефон.

— Така или иначе мразя телефоните. Искам да отида и да я видя. Искам да видя басейна.

— Ако си вземете банските, може да поплувате.

Кара продължаваше да гледа майка си втренчено. Вирджиния смяташе, че тя все още мисли за плуването, и се изненада, когато попита:

— Но как е влязла вътре?

— Кой?

— Леля Алис. Ключовете са у нас.

— О, о. Добре. Предполагам, че е взела резервните ключове от господин Уилямс. Нещо такова. А сега, какво ще направим най-напред?

Никълъс се появи на вратата.

— Аз ще разгледам цялата къща и после искам следобедна закуска. Умирам от глад!

— Вземи Кара със себе си.

— Аз искам да остана с теб.

— Не — Вирджиния лекичко я побутна. — Иди и ми кажи какво мислиш за останалата част от къщата. И дали това не е най-забавната къща, която някога си виждала. А аз ще сгорещя вода и ще сваря няколко яйца, а след това ще пренесем багажа от колата и ще започнем да разопаковаме и да оправяме леглата.

— Леглата не са ли готови вече?

— Не, ние ще свършим всичко. Вече трябва да се оправяме сами.

Някак си до края на вечерта успяха да въведат някакъв ред, но откриването на копчето за бойлера за топлата вода и шкафа с чаршафите и решението кой в кое легло ще спи отнеха доста време. За вечеря Никълъс искаше бобена яхния върху препечена филийка, но не можаха да намерят тостер, а грилът на печката отказа да работи, затова той получи боб върху обикновена филия хляб.

— Имаме нужда от перилни препарати и подочистачка, както и от чай, кафе…

Вирджиния потърси лист хартия и молив и трескаво започна да записва, като направи цял списък. Кара добави със звънливото си гласче:

— И сапун за банята и препарати за почистване на ваната, защото има ужасно мръсно петно.

— И кофичка и лопатка — добави Никълъс.

— Трябва да си вземем и хладилник — каза Кара. — Няма къде да държим храната си, а ако стои отвън, ще й поникне синя брада.

Вирджиния каза:

— Може да вземем назаем фризер — а после се сети кой беше предложил да й заеме и погледна намусено към списъка с покупките, след което бързо смени темата.

Когато водата в малкия бойлер накрая се затопли, те се изкъпаха в паянтовата баня, първо Никълъс и Кара заедно, а след тях Вирджиния влезе набързо, преди водата да изстине. Насядали край огъня по пижами, си направиха какао…

— Няма дори телевизор.

— Нито безжичен интернет.

— Нито часовник — отбеляза весело Никълъс.

Вирджиния се усмихна и си погледна часовника.

— Ако искате да знаете колко е часът — в момента е девет и десет.

— Девет и десет! Отдавна трябваше да сме си легнали.

— Няма значение — каза им тя.

— Няма значение? Бавачката щеше да е бясна!

Вирджиния се облегна назад и протегна босите си крака към топлината на огнището.

— Знам — добави тя.

След като децата бяха по леглата и тя беше целунала всяко от тях, беше оставила отворена вратата към площадката и им беше показала как се включва осветлението, излезе от стаята им, слезе по тесните стълби и после изкачи двете стъпала, които водеха до стаята в кулата.

Беше доста хладно. Седна до прозореца, погледна отвъд спокойните и забулени в мрак полета и видя, че морето изглеждаше почти перлено в здрача, а вечерното сияние след залеза обагряше небето с коралови ивици. На запад се бяха скупчили облаци. Стояха там, отвъд хоризонта, обагрени от златисти и розови лъчи, но постепенно дори тези последни проблясъци избледняха и облаците станаха черни, а на изток малката нова луна, подобна на човешки клепач, бавно изплува на небосклона.

Една по една светлините започнаха да блещукат в тъмнината по цялата дължина на крайбрежието, от фермите, вилите и плевните. Тук квадратно прозорче, обагрено в жълто, там лампа осветяваше двор с купи сено, чифт фарове осветяваха пътя и се насочваха към главния път за Лениън. Вирджиния се зачуди дали това не беше Юстас Филипс, който се беше запътил към Лениън и „Ръцете на русалката“, и дали той щеше да дойде и да види как се справят, или щеше да продължи да бъде сдържан и сърдит и да чака Вирджиния да направи първата крачка към помирението. Тя си каза, че би си струвало да го направи дори и само заради удоволствието да му види физиономията, когато разбере колко добре се справят сами тя, Кара и Никълъс.

Но на следващия ден времето се беше променило.

През нощта беше нахлул вятър и тъмните облаци, които снощи се бяха събрали на хоризонта, бяха проникнали на сушата, а заедно с тях — силен проливен дъжд. Вирджиния се събуди от шуртенето на препълнените улуци и барабаненето на дъждовните капки по стъклата на прозорците. Стаята й беше толкова мрачна, че се наложи да светне лампата, за да види колко е часът. Беше осем.

Тя стана от леглото и затвори прозореца. Дъските на пода под краката й бяха мокри. Дъждът покриваше всичко и не се виждаше по-далеч от няколко метра. Сякаш беше на кораб, който се скиташе в море от дъжд. Надяваше се децата да не се събудят поне още няколко часа.

Облече си панталон и най-дебелия си пуловер и слезе долу, за да установи, че дъждът беше преминал през комина и беше изгасил огъня. В стаята беше влажно и хладно. Имаше кибрит, но не и запалка, дървета, но не и разпалки. Надяна дъждобрана си и излезе в дъжда, стигна до грохналата градинска барака, където намери брадвичка, затъпяла от времето и неправилна употреба. Върху първото каменно стъпало, при значителен риск от нараняване, нацепи едно дърво на малки парчета за разпалки, после взе малко от хартията, в която бяха увити хранителните продукти, внесе ги и запали огън. Съчките пращяха и пукаха, а след няколко бълвания в стаята пушекът се ориентира и тръгна нагоре по комина. Натрупа цепеници и остави огъня да гори.

Кара се появи, докато приготвяше закуската.

— Мамо!

— Здравей, скъпа! — тя се наведе и я целуна. Кара беше облечена в небесносини къси панталонки, жълта блузка и тънка жилетка. — Топло ли ти е така?

— Не — отговори Кара. Меката й права коса беше захваната с фиба на една страна, а очилата й бяха леко кривнати. Вирджиния ги оправи.

— Иди и си облечи още нещо тогава. Закуската още не е готова.

— Но аз нямам нищо друго. Искам да кажа, че бавачката не е сложила нищо друго в куфара ми.

— Не го вярвам! — те се спогледаха. — Искаш да кажеш, че нямаш дънки, дъждобран, нито гумени ботуши.

Кара поклати отрицателно глава.

— Предполагам, че си е мислела, че ще е горещо.

— Да. Май така е станало — каза меко Вирджиния, като вътрешно проклинаше бавачката. — Човек би си помислил, че би се сетила да сложи поне един дъждобран.

— Ами ние имаме някакви дъждобрани, но не са подходящи.

Тя изглеждаше толкова разтревожена, че Вирджиния се усмихна.

— Не го мисли.

— Какво ще правим?

— Ще трябва да излезем и да ви купя някои дрехи.

— Днес ли?

— Защо не? Не можем да правим нищо друго в това лошо време.

— А кога ще видим леля Алис и ще плуваме в басейна й?

— Ще го направим, когато времето се оправи. Тя няма да има нищо против и ще прояви разбиране.

Караха през пороя до Пензанс. На върха на хълма дъждовните капки бяха гъсти и сиви, вятърът само на моменти ги разделяше, за да може да вижда пътя, а после пак образуваха плътна завеса, така че Вирджиния едва виждаше до края на предния капак на колата.

Пензанс беше прогизнал от дъжд, трафик и безутешни курортисти, чиито обичайни занимания като седене и разходки по брега бяха възпрепятствани от дъжда. Те бяха задръстили тротоарите, стояха на входа на магазините, безцелно гледаха по щандовете, търсейки какво да купят. Можеше да ги видиш през запотените стъкла на кафенетата и сладоледените салони как се купчат на малките масички, бавно отпиват, ближат, дъвчат, предъвкват, правейки всичко възможно да отложат неизбежното — да излязат отново на дъжда.

Вирджиния обикаля около десет минути, докато намери място за паркиране. В дъжда вървяха по претъпканите улици, докато стигнат до магазин, където продаваха рибарски мушами, дълбоки гумени ботуши, както и фенери и въжета. Влязоха вътре и тя купи дънки на Кара и Никълъс и тъмносини вълнени палтенца, черни мушами и непромокаеми шапки, които обвиваха главите на децата като щипци за загасяне на свещ. Децата веднага облякоха мушамите и сложиха шапките, а останала част от дрехите бяха опаковани в кафява хартия. Вирджиния взе пакета и плати и заедно с децата, които се движеха като роботи в новите си дъждобрани, не виждайки почти нищо от козирките на шапките си, излезе отново на улицата.

Продължаваше да вали като из ведро.

— Да се прибираме — предложи Кара.

— Е, така и така сме тук, можем да вземем малко риба или свинско или пиле. Ще ни трябват картофи, моркови и грах. Там може би има супермаркет.

— Искам кофичка и лопатка — каза Никълъс.

Вирджиния се престори, че не чува. Намериха супермаркета и се сляха с тълпите от хора, които се редяха на опашки, избираха разни неща, чакаха, плащаха, опаковаха покупките си и ги изкарваха от магазина.

Улуците клокочеха и потоци вода се стичаха по водосточните тръби.

— Кара, можеш ли да носиш това?

— Да — отвърна Кара, приведена на една страна от теглото на кошничката.

Помоли Никълъс да хване от другата страна.

— Искам кофичка и лопатка — напомни Никълъс.

Но парите бяха свършили. Вирджиния тъкмо се канеше да му каже, че ще трябва да изчака до следващото пазаруване, когато той обърна към нея малкото си личице, устните му бяха стиснати в знак на негодувание, а огромните му очи всеки момент щяха да се напълнят със сълзи.

— Искам кофичка и лопатка.

— Добре, ще купим, но първо трябва да намеря банка и да изтегля малко пари.

Сякаш с магическа пръчка сълзите изчезнаха и той каза:

— Видях банка!

Намериха банката, където отново имаше опашка от чакащи клиенти.

Децата седнаха на една пейка, бяха изтощени, с брадички, увиснали над гърдите като на двама старци, а краката им стърчаха напред, без да мислят дали няма да спънат някого. Вирджиния се нареди на една опашка, после извади банковата си карта и написа чек.

— На почивка? — попита младият касиер. Вирджиния се чудеше как е възможно да е толкова търпелив в края на такава сутрин.

— Да.

— До утре ще се проясни, ще видите.

— Надявам се.

Червената кофичка и синята лопатка бяха последните им покупки. Натоварени с пакети, те извървяха целия път до колата, който поради някаква причина беше нагоре по улицата. Никълъс удряше с лопатката по кофичката, сякаш биеше барабан, и се влачеше най-отзад. Многократно се налагаше Вирджиния да се обръща, да го изчаква и да го умолява да върви по-бързо. Най-накрая тя изгуби търпение:

— О-о, Никълъс, побързай!

Минаваща край тях жена усети едва скритото раздразнение в гласа й и погледна с възмущение към тази толкова избухлива майка.

И това беше едва първата сутрин.

Продължаваше да вали. Най-накрая стигнаха до колата и натовариха пакетите в багажника, съблякоха мокрите мушами, сложиха и тях там и накрая се пъхнаха в купето, затръшнаха вратата безкрайно благодарни, че могат да седнат на сухо.

— И така — обяви Никълъс, като продължаваше да барабани с лопатката по кофичката, — знаеш ли какво искам?

Вирджиния си погледна часовника. Беше почти един следобед.

— Да ядеш? — отгатна тя.

А на мен ми се иска да се върна в Уийл хаус и да знам, че госпожа Джилкс е приготвила обяд, камината в гостната е запалена и има цял куп нови списания и вестници, а аз не трябва да правя нищо друго цял следобед, освен да ги прочета.

— Да, позна, но има и още нещо.

— Не знам какво е.

— Трябва да отгатнеш. Можеш да познаваш до три пъти.

— Ами — замисли се тя, — ходи ти се до тоалетната?

— Не. Поне в момента.

— Искаш да пиеш вода?

— Не.

— Предавам се.

— Днес следобед искам да отида на брега и да копая в пясъка с новата си лопатка и кофичка.

Младият служител на банката беше доста точен в синоптичната си прогноза. Същата вечер вятърът се обърна на север и издуха остатъците от облаци зад поляните. Първоначално се разчистиха малки участъци от небето, които ставаха все по-големи и по-светли, и накрая вечерното слънце проби през тях и се настани триумфиращо, окъпано в славни розови и червени отблясъци.

— Червено небе през нощта е мечтата на всеки овчар — каза Кара, докато си лягаха. — Това означава, че утре ни очаква прекрасен ден.

Така и стана.

— Днес искам да отида на брега и да копая в пясъка с новата си лопатка и кофичка.

— Ще го направиш, но първо трябва да отидем да видим леля Алис Лингард, в противен случай тя ще си помисли, че сме най-неучтивите и неблагодарни хора, които е срещала.

— Защо? — запита Никълъс.

— Защото тя подготви къщата за нас, а ние все още не сме й благодарили… Довърши си яйцата, Никълъс, ще изстинат.

— Предпочитам да ям корнфлейкс.

— Ще купим корнфлейкс — каза Вирджиния, а Кара взе молива и списъка за пазаруване и написа корнфлейкс под тел за миене, фъстъчено масло и захарница, плодов десерт със сладолед, желе, прах за пране и сирене. Вирджиния никога не беше пазарувала толкова много през живота си.

Тя ги изпрати да си играят, а през това време изми съдовете от закуската и се качи да им оправи леглата. Детската беше пълна с дрехи. Вирджиния винаги си беше мислила, че децата са подредени, но осъзна, че просто бавачката беше човекът, който разтребваше вместо тях и подреждаше всичко, което захвърлят. Тя събра дрехите, без да знае кои са чисти и кои — мръсни, вдигна един чорап от горното чекмедже и хвана с два пръста топка намачкана хартия с два лепкави бонбона.

Имаше също голям кожен албум със снимки. Той беше на Кара и Вирджиния можеше само да гадае намеренията, с които бавачката го беше сложила в багажа й. Едната част от албума беше заета с малки снимки, много от които направени от самата Кара и подредени по-скоро с любов, отколкото с вкус — изглед пред къщата, под лек наклон, кучета, фермери върху трактор, изглед на Кърктън от въздуха и една-две пощенски картички. От другата страна имаше впечатляващ студиен портрет на Антъни до раменете. Целият бе в светлина, сякаш бе ангел — косата му изглеждаше сламеноруса, а брадичката му — квадратна и решителна. Внушението на фотографа беше за силен мъж, но Вирджиния добре познаваше тези присвити очи и слабохарактерната, красива уста. Тя погледна раираната яка на ризата с марка „Търнбул и Асер“, фината копринена италианска вратовръзка с деликатни шарки и си спомни какво значение придаваше Антъни на дрехите, както на колата си, на обзавеждането на къщата и на начина си на живот. Вирджиния винаги си беше мислила, че това са второстепенни решения, които зависеха от характера на дадения човек. Но при Антъни Кийли беше точно обратното — той неизменно даваше най-висок приоритет на най-малките подробности, сякаш осъзнаваше, че имиджът му се крепи на тях и без тях пълната му с несигурност персона би рухнала.

Награбила куп дрехи в ръце, тя слезе долу и ги изпра в малката мивка. Когато ги изнесе, за да ги простре навън, завари само Никълъс да си играе с червения трактор и няколко камъчета в тревата. Беше облечен в новото си моряшко палтенце и лицето му вече беше зачервено от жегата, но Вирджиния знаеше, че не е разумно да му предложи да си съблече пуловера.

— На какво играеш?

— Нищо особено.

— Тревата изсъхнала ли е?

— Почти.

Вирджиния простря последния чифт панталони и попита.

— Къде е Кара?

— Вътре.

— Сигурно чете — каза Вирджиния и влезе, за да я потърси.

Но Кара не четеше, а беше в стаята с кулата, седнала до прозореца, и се взираше отвъд полето към морето. Когато Вирджиния застана на вратата, Кара се обърна бавно, със замечтан поглед.

— Кара…

Тя най-после я забеляза и се усмихна.

— Здравей. Време ли е да тръгваме?

— Готова съм, когато вие сте готови — тя седна до Кара. — Какво правиш? Замислила си се за нещо или просто се наслаждаваш на гледката?

— Всъщност и двете.

— За какво си мислиш?

— Чудех се колко дълго ще останем тук.

— О-о, предполагам около месец. Платила съм наема за месец.

— Но ще трябва да се върнем в Шотландия, нали. Ще трябва да се върнем в Кърктън?

— Да, ще трябва да се върнем там. Най-малкото заради училището — изчака и после добави: — Не искаш ли?

— Бавачката няма ли да дойде с нас?

— Не мисля, че се налага.

— Ще бъде странно, нали, Кърктън без татко и без бавачката? Онази къща е толкова голяма. Мисля, че заради това харесвам тази. Тя е точният размер.

— Мислех си, че може да не ти хареса.

— Много ми харесва. Както и тази стая. Никога не съм виждала такава стая със стълби, които слизат от средата на пода, и всички тези прозорци и небето — очевидно не я притесняваха някакви призрачни усещания. — Защо обаче няма мебели?

— Мисля, че е строена за кабинет, за работна стая. Преди петдесет години тук е живял един човек. Той пишел книги и бил много известен.

— Как е изглеждал?

— Не знам. Предполагам, че е имал брада и е бил доста разхвърлян, забравял е да си закопчае тирантите и си закопчавал сакото накриво. Писателите обикновено са доста разсеяни.

— Как се е казвал?

— Обри Крейн.

— Сигурна съм, че е бил приятен човек — каза Кара. — Щом е имал такава хубава стая. Просто можеш да си седиш и да наблюдаваш всичко, което се случва.

— Да — каза Вирджиния и заедно се вгледаха в полските килими, където спокойно пасяха крави, а тревата беше изумруденозелена след дъжда, каменните стени и наклонените стълбове бяха обрасли с къпини, които само след месец-два щяха да тежат от сладки черни плодове. На запад се чу бръмченето на трактор. Тя обърна глава, притисна чело в стъклото и видя червено петно, ярко като пощенски стълб, и човека, седящ зад кормилото, носеше небесносиня риза.

— Кой е той? — попита Кара.

— Това е Юстас Филипс.

— Познаваш ли го?

— Да, той обработва фермата Пенфолда.

— Всички тези ниви негови ли са?

— Предполагам.

— Кога се запозна с него?

— Много отдавна.

— Той знае ли, че си тук?

— Така мисля.

— Предполагам, че ще дойде на чай.

Вирджиния се усмихна.

— Може би. А сега ела, среши си косата и се приготви. Отиваме да видим Алис Лингард.

— Да си взема ли нещата за плуване? Можем ли да плуваме в нейния басейн?

— Много добра идея.

— Искаше ми се да имаме плувен басейн.

— Какво, тук? Няма да има място в градината.

— Не, не тук, а в Кърктън.

— Ами би могло да стане — каза Вирджиния машинално, — щом наистина го искаш. Но нека да тръгваме, защото ще стане обяд и ще сме си останали само с приказките.

Но когато отидоха в Уийл хаус, намериха само госпожа Джилкс. Вирджиния беше натиснала звънеца, но само формално и веднага беше отворила врата и беше влязла във вестибюла, а децата плътно я следваха. Тя изчака кучето да започне да лае и гласът на Алис да попита: — Кой е? — и после през вратата на гостната да се появи самата Алис. Но я посрещна мълчание, което се нарушаваше само от бавното тиктакане на стария часовник до камината.

— Алис?

Някъде се отвори и затръшна врата. После госпожа Джилкс се изкачи по стълбите откъм кухнята, подобно на кораб с опънати платна, в своята бяла колосана престилка.

— Кой е? — тя звучеше малко сърдито, но когато видя Вирджиния и децата, се усмихна. — О-о, госпожо Кийли, каква изненада, нямах представа, че сте вие. А това сигурно са децата ви. Не са ли прекрасни? Не си ли прекрасна? — обърна се тя към Кара, на която никой не беше задавал този въпрос преди. Тя се чудеше дали да отговори с „не“, защото знаеше, че не е прекрасна, но беше твърде стеснителна, за да отговори. Просто гледаше госпожа Джилкс, без да мигне.

— Кара, нали? И Никълъс. Виждам, че сте си донесли банските. Да вървим и хубаво ще се топнете в басейна — тя се обърна към Вирджиния. — Госпожа Лингард не е тук.

— О, Боже.

— Няма я, откакто вие заминахте. Господин Лингард трябваше да присъства на официална вечеря в Лондон и госпожата изведнъж реши да го придружи. Тя каза, че отдавна не е излизала. Ще се върне тази вечер.

На Вирджиния й хрумна следният въпрос.

— Искате да кажете, че я няма от четвъртък?

— Тръгна в четвъртък следобед.

— Ами… Бозитик… имаше запалена камина, когато пристигнахме, всичко беше почистено и в кухнята ни чакаха яйца и мляко… мислех си, че е дело на госпожа Лингард.

Госпожа Джилкс погледна дяволито.

— Не, но ще ви кажа, кой беше.

— Кой?

— Беше Юстас Филипс.

— Юстас?

— Е, не бъди толкова шокирана, не е направил нищо нередно.

— Но откъде знаете, че е бил Юстас?

— Защото ми се обади по телефона — каза важно госпожа Джилкс, — или поне се обади на госпожа Лингард, но понеже тя беше в Лондон, вдигнах аз и говори с мен. Попита дали някой смята да прави нещо във връзка с връщането ви в Бозитик с децата, а аз казах, че не знам и му казах, че госпожа Лингард е заминала, а той отговори: „Няма значение, аз ще се погрижа“, и това беше всичко. Свършил е добра работа, нали?

— Искате да кажете, че е влязъл и е изчистил цялата къща?

— О, не. Юстас не знае от коя страна се хваща метлата. Била е госпожа Томас. Тя би изтъркала дъските до основи, ако й се удаде случай.

Кара хвана Вирджиния за ръката.

— Това мъжът с трактора, когото видяхме тази сутрин, ли е бил?

— Да — каза разсеяно Вирджиния.

— Но той няма ли да си помисли, че сме ужасно невъзпитани? Още не сме му благодарили.

— Сигурна съм, че няма. Ще трябва да отидем този следобед. Когато се върнем, ще слезем до Пенфолда и ще обясним.

Никълъс беше разгневен.

— Но ти каза, че ще мога да копая на брега с кофичката и лопатката!

Госпожа Джилкс разпозна непокорството в гласа му. Тя се наведе над Никълъс с ръце на коленете и му каза с най-убедителния глас, на който е способна.

— Защо не дойдеш и не поплуваш хубавичко. А когато излезете от басейна, ти, майка ти и сестра ти можете да влезете и да хапнете овчарски пай в кухнята при госпожа Джилкс…

— Ама, госпожо Джилкс…

— Не — госпожа Джилкс поклати отрицателно глава при възражението на Вирджиния. — Изобщо не ме притеснявате. Трябва да се изяде и аз бях започнала да си мисля, че къщата е толкова празна и само аз се разхождам из нея като кукувица.

Тя се усмихна на Кара.

— Ти искаш да си хапнеш, нали миличка?

Госпожа Джилкс беше толкова мила, че стеснителността на Кара напълно се изпари. Тя каза:

— Да, моля.

В топлия неделен следобед заедно прекосиха пеша полето до Пенфолда, минаха през стърнището, където само преди седмица Вирджиния беше наблюдавала жътварите в действие; през буйните ливади, крачейки от полянка на полянка по стъпала от гранит, поставени над зейналите канавки. Като наближиха фермата, видяха холандските плевни, портите, бетонния обор за добитъка и помещенията за доене. Внимателно отваряйки и затваряйки портите зад себе си, те прекосиха двора и излязоха на застлания с камъни стопански двор. Чуваше се звук от стъргане на мокри четки върху камък, а Вирджиния влезе през една отворена врата на нещо, което приличаше на конюшни с хранилки, и видя мъж, който не беше Юстас, да чисти мястото. Носеше избеляла небесносиня барета върху къдравата си посивяла коса и старомоден дочен комбинезон с презрамки.

Той я забеляза и спря да търка. Вирджиния каза:

— Извинете, търся господин Филипс…

— Ъ-ъ тук някъде е… зад къщата…

— Ще го потърсим.

Минаха през една порта и по една пътечка, която водеше между фермата и малка градина, където тя и Юстас си бяха поделили пая. Котка с тигрова окраска лежеше на стълбите и се приличаше на слънце. Кара клекна да я помилва, а Вирджиния почука на вратата. Чуха се стъпки, вратата се отвори и се показа малка закръглена женица, мека като фотьойл, облечена в черна рокля и препасана с цветна престилка. Зад нея откъм кухнята се носеше приятен аромат, навяващ спомени за добра неделна вечеря.

— Моля?

— Аз съм Вирджиния Кийли… от Бозитик…

— А, да…

На червендалестото й лице грейна усмивка, а бузите й се вдигнаха нагоре като две топки.

— Вие трябва да сте госпожа Томас.

— Точно така… а това са децата ви, нали?

— Да, Кара и Никълъс. Чувстваме се толкова неудобно, задето не дойдохме да ви благодарим. Искам да кажа, за почистването на къщата, за яйцата и млякото и за запалената камина, и за всичко.

— О, не го направих аз. Аз само почистих малко мястото, отворих един-два прозореца. Юстас пренесе дървата дотам, натовари ги на трактора… а също остави млякото и яйцата. Помислихме си, че сте нямали време да свършите кой знае какво, преди да заминете за Лондон… потискащо е да се върнеш в къща, която не е почистена. Не можехме да го допуснем.

— Ние щяхме да дойдем и по-рано, но си помислихме, че госпожа Лингард е направила това…

— Искате да видите Юстас, нали? Той вади картофи горе, в зеленчуковата градина — усмихна се на Кара и попита: — Хареса ли ти котката?

— Да, много е сладка.

— В плевнята имаме малки котенца. Искаш ли да ги видиш?

— Майка им ще има ли нещо против?

— Не. Ела и госпожа Томас ще ти покаже къде да ги намериш.

Тя се отправи към плевнята, а децата плътно я следваха, без да погледнат назад към майка си, толкова много искаха да видят тези котенца. Останала сама, Вирджиния се изкачи нагоре по пътечката до зеленчуковата градина, мина през една малка портичка, обрасла в бръшлян. Синята риза на Юстас можеше да се види зад граховите лехи. Тя тръгна към него и го завари с инструмент в ръка да вади картофи. Кръгли, бели и гладки като камъчета, те бяха полепнали с пръст, която имаше цвят на торта с тъмен шоколад.

— Юстас.

Той погледна зад рамото си и я видя. Тя го изчака да се усмихне, но той не го направи. Зачуди се дали не се е обидил. Той се изправи, подпирайки се на дръжката на инструмента.

— Здравей — каза той, сякаш изненадан, че я вижда.

— Дойдох да ти благодаря. И също така да се извиня.

Той започна да прехвърля лопатата от ръка на ръка.

— За какво се извиняваш?

— Не знаех, че ти си донесъл дървата, запалил си камината и всичко останало. Мислех си, че е Алис Лингард. Затова не слязохме тук по-рано.

— А, това ли! — каза Юстас и се чудеше дали има нещо друго, за което да трябва да се извинява.

— Беше ужасно мило. Млякото, яйцата и всичко останало. Много ни помогна — тя спря, опасявайки се да не прозвучи неискрено. — Но как влезе в къщата?

Юстас заби инструмента в земята и тръгна към нея.

— Тук има ключ. Когато майка ми била млада булка, ходела в къщата да помага на стария господин Крейн. Жена му била болнава и майка ми почиствала мястото. Той й дал ключ, който оттогава виси в кухненския бюфет.

Юстас я доближи, спря се и я погледна, после изведнъж се усмихна, около сините му очи се образуваха фини бръчици и тя разбра, че страховете й са били безпочвени и че той не се сърдеше за нищо. Каза й:

— Значи в крайна сметка реши да наемеш къщата.

— Да — отговори Вирджиния.

— Почувствах се зле, задето казах онези неща, а ти се разстрои. Изпуснах си нервите, а не трябваше.

— Беше прав. Точно от това имах нужда, за да се реша Най-после.

— Ето защо донесох дървата и всичко останало… Помислих си, че това е най-малкото, което мога да направя. Ще ти трябва още мляко…

— Може ли да вземаме всеки ден?

— Ако някой идва дотук.

— Мога да идвам аз или някое от децата. Не бях забелязала, че през полето е толкова близко.

Тръгнаха към портичката.

— Тук ли са децата ти?

— Отидоха с госпожа Томас да видят някакви котенца.

Юстас се засмя.

— Предупреждавам те, че ще се влюбят в тях. Тази тигрова котка срещнала на пътя сиамец и никога не съм виждал по-красиви котенца — той отвори портичката пред Вирджиния. — Имат сини очи и…

Той спря, като наблюдаваше зад нея Кара и Никълъс да излизат бавно от плевнята, носейки нещо на гърдите и с глави, наведени надолу в обожание.

— Какво ти казах? — каза Юстас и затвори портичката зад себе си.

Децата се изкачиха по ливадата, минавайки през живовляк и бели маргаритки, които им стигаха почти до коленете. Изведнъж Вирджиния ги видя с нови очи, през очите на Юстас, сякаш ги виждаше за първи път. Русата и тъмнокосата главица, сините и кафявите очи. Слънцето блестеше в очилата на Кара и те светеха като предните фарове на малка количка, новите им дънки, купени по-голям размер от необходимото, се бяха изхлузили по бедрата им, а ризата на Никълъс висеше над малкото му стегнато и кръгло дупенце.

В гърлото на Вирджиния заседна буца, обичаше ги почти до болка, а в очите й напираха сълзи. Те бяха толкова безпомощни, толкова уязвими и поради някаква причина за нея имаше толкова голямо значение да направят добро впечатление на Юстас.

Никълъс я забеляза.

— Мамо, виж какво имаме. Госпожа Томас каза, че можем да ги изнесем.

— Да — каза Кара, — и те са толкова мънички, и виж какви очички имат…

Като видя Юстас зад майка си, замръзна на мястото си, лицето й помръкна, а очите й го гледаха изпод очилата. Но Никълъс продължи…

— Виж, мамо, трябва да го видиш. Толкова е пухкаво и има малки лапички. Не знам дали е момче или момиче. Госпожа Томас каза, че не може да познае — той погледна нагоре, видя Юстас и мило му се усмихна. — Госпожа Томас каза, че са спрели да сучат от майка си, защото била много отслабнала, и затова тя им слага паничка с мляко и те ближат с малките си езичета — каза той на Юстас.

Юстас протегна ръка и погали котенцето по главата с дългия си покафенял пръст. Вирджиния каза:

— Никълъс, това е господин Филипс, очаква се да го поздравиш.

— Здравейте. Госпожа Томас каза, че ако искаме, можем да вземем едно, но първо трябва да питаме дали ти си съгласна, съгласна си, нали, мамо? То е толкова мъничко, може да спи на моето легло и аз ще се грижа за него.

Вирджиния усети как започва да обмисля всички класически аргументи, с които родителите излизат от тази ситуация. Твърде са малки, за да се отнемат от майката. Нуждаят се от топлината на майка си. В Бозитик са само за ваканцията и според нея няма да им хареса пътуването с влак до Шотландия.

Юстас остави на земята кофата с картофите и отиде при Кара, която здраво стискаше котенцето си. Вирджиния изпадна в ужас заради нея, виждайки как Юстас се навежда и разтваря пръстите й със своите.

— Не стискай толкова силно, защото няма да може да диша.

— Страх ме е да не го изпусна. То иска да гледа какво се случва наоколо. Никога не е виждало толкова ярко слънце.

Той се усмихна на котенцето и на Кара и след малко Кара отвърна на усмивката му и в такъв момент човек забравя за грозните очила и изпъкналото чело, правата коса и вижда само удивителната сладост на личицето й.

След малко той ги изпрати да оставят котенцата и каза на Вирджиния да остане на слънце, а той влезе в къщата с картофите за госпожа Томас и се появи след малко с пакет цигари и шоколад. Седнаха на високата трева, където бяха седели преди, а децата се присъединиха към тях. Даде им шоколада и им говореше като на възрастни. Какво правихте? Какво правихте вчера в този дъжд? Плувахте ли вече?

Те му разказваха със звънливите си гласчета, като се надпреварваха един през друг, а Кара, чиято срамежливост се беше изпарила напълно, също искаше да вземе думата.

— Купихме дъждобрани и много се измокрихме. Мама трябваше да отиде до банката, за да вземе още пари, а Никълъс получи кофичка с лопатка.

— Но все още не съм ходил на брега, за да копая в пясъка!

— Тази сутрин плувахме в басейна на госпожа Лингард, но все още не сме плували в морето.

Юстас повдигна вежди:

— Не сте плували в морето и не сте ходили брега? Бива ли такова нещо?

— Мама каза, че не сме имали време…

— Но тя ми обеща — възнегодува Никълъс, спомняйки си за болната тема. — Тя каза, че днес ще мога да копая с лопатката, но не съм видял дори и песъчинка.

Вирджиния започна да се смее и той още повече се подразни.

— Истина е, а аз искам да копая в пясъка повече от всичко друго.

— Е — каза Юстас, — щом го искаш повече от всичко друго, защо стоим тук и си говорим празни приказки?

Никълъс погледна втренчено Юстас и недоверчиво присви очи.

— Искаш да кажеш, да отидем на брега?

— Защо не?

— Сега? — Никълъс не можеше да повярва на ушите си.

— Има ли нещо друго, което предпочиташ да правиш?

— Не. Няма — той скочи на крака. — Къде ще отидем? Ще отидем ли в Порткерис?

— Не, няма да ходим там, пълно е с хора. Ще отидем на нашия частен плаж, за който никой друг не знае и принадлежи само на Пенфолда и Бозитик.

Вирджиния беше изумена.

— Не знаех, че имаме плаж. Мислех си, че са само скали.

В този момент Юстас също се беше изправил.

— Ще ви покажа… елате, ще се качим в ленд роувъра.

— Кофичката и лопатката ми са вкъщи.

— Ще ги вземем по пътя.

— Също и банските — напомни Кара.

— И тях също.

Той влезе в къщата да вземе своите неща, каза нещо на висок глас на госпожа Томас и ги поведе през портата и обратно през двора. Подсвирна и кучетата дотърчаха с лай, защото знаеха, че това означава разходка, душене, зайци и може би плуване. Всички с изключение на кучетата се качиха в ленд роувъра, а Кара, която съвсем беше забравила за стеснителността си, изпищя от удоволствие, когато колата се наклони на излизане от двора и се заклатушка надолу по алеята към главния път.

— Далече ли е? — запита тя Юстас.

— Съвсем близо е.

— Как се казва плажът?

— Заливът на Джак Карли. И не е място за бебета, а само за големи деца, които могат сами да се грижат за себе си и да се качват и слизат по скалите.

Те побързаха да го уверят, че влизат в тази категория, а Вирджиния забеляза радостта и задоволството по лицето на Никълъс, на когото беше угодено най-после за единственото нещо, което искаше да прави цял ден. И освен това щеше да стане веднага. Не му бяха казали „може би“ или „утре“, или „да чака и да има търпение“. Тя знаеше точно как се чувства той, защото преди много години Юстас беше направил същото нещо и за младата Вирджиния — беше й купил сладолед, за който копнееше, и после изневиделица я беше поканил отново в Пенфолда.

7.

Оставиха ленд роувъра в запустялата ферма под Бозитик и тръгнаха надолу към морето. Първоначално минаха през полето, движеха се заедно, четиримата плътно един до друг. Юстас държеше Никълъс за ръка, за да не изостава. Но после полето се смени с къпинови храсти и папрат и оставиха Юстас да води през изронени каменни стени и през поточето, където тръстиките бяха високи почти колкото децата. След последната стена пътечката се скриваше под килим от зелена папрат. След това си проправиха път през храсти от прещип, които бяха от двете страни. После почвата сякаш пропадна под краката им и пътечката започна да криволичи през гъсталака надолу към самите основи на скалата. А зад нея — простор. Синева. Реещи се с писък чайки и плясъкът на вълните в далечината.

На това място крайбрежната ивица се разширяваше и преминаваше в назъбен нос от гранитни скали. Тревата между тях беше яркозелена, изпъстрена с участъци от пурпурна гарига, а пътечката се извиваше надолу между тези скали и докато следваха очертанията й, най-накрая долу в далечината се откри малък залив, закътан и прислонен. Морето беше дълбоко и спокойно, пурпурно над скалите и зеленикаво над пясъка. Бреговата ивица беше тясна и задръстена от останките на стара морска дига. След това тя се извиваше нагоре към зеления ръб на скалата, а под него малко поточе образуваше цяла поредица от малки водопадчета. Над морската дига в самото подножие на скалата видяха останките от малка хижа, изоставена, с изпочупени прозорци и липсващи керемиди на покрива.

Четиримата бяха застанали в редица, замаяни от вятъра, и гледаха надолу. Беше тревожно усещане. Вирджиния се зачуди дали на децата няма да им се завие свят, но изглежда, за никое от тях височината и видът на бездната отдолу не бяха проблем.

— Там има къща — отбеляза Кара.

— Там е живял Джак Карли.

— А къде живее в момента?

— При ангелите, предполагам.

— Познаваше ли го?

— Да, познавах го. Той беше старец, а аз бях малко момче. Не обичаше хора да идват насам, искам да кажа… възрастни хора. Имаше голямо куче и ги гонеше.

— Но на теб е позволявал да идваш.

— Да, позволяваше ми — той се усмихна на Никълъс. — Искаш ли да те нося, или ще се справиш сам?

Никълъс вървеше наравно с тях. Пътечката криволичеше надолу по скалите и изчезваше от погледа им. Никълъс не се предаваше.

— Не, не искам да ме носиш, благодаря. Но бих искал да минеш пръв.

Всъщност кучетата минаха пред тях, уверено и смело, сякаш бяха кози. Хората ги следваха, като стъпваха доста по-предпазливо, но Вирджиния се убеди, че пътечката не е толкова опасна, колкото изглеждаше. След засушаването земята беше твърда и корава под краката им, а на стръмните места бяха издълбани стъпала, подплатени с плавей или грапав цимент.

По-бързо, отколкото тя очакваше, бяха стигнали безпроблемно до брега. Над тях скалата се издигаше, тъмна и студена под сянката, но когато скочиха на плажната ивица, излязоха от сянката и попаднаха под ярките слънчеви лъчи — пясъкът беше топъл, а от малката къща се носеше мирис на смола. Чуваха се единствено крясъците на чайките, плясъкът на вълните и ромоленето на поточето.

Имаше нещо нереално в този малък залив, като че ли бяха излезли извън времето и пространството. Въздухът беше неподвижен, слънцето — парещо, пясъкът — бял, а зеленикавата вода беше прозрачна като стъкло. Децата си съблякоха дрехите, взеха новата кофичка и лопатка на Никълъс и веднага изтичаха при водата, където започнаха да копаят и да правят пясъчен замък, обграден с ров и изпълнен с множество бойни кули.

— Ако дойде приливът, ще залее замъка — каза Кара.

— Не, няма, защото ще направим огромен ров и водата няма да стигне до него.

— Ако приливът е достатъчно висок, ще залее замъка и ще го отнесе. Както в цар Канют.

Никълъс се замисли върху това.

— Не, няма да го залее никога!

Това беше ден, който щяха да помнят до края на живота си. Вирджиния си ги представи как вече като хора на средна възраст с носталгия си спомнят за него.

Имаше един малък залив и порутена вила и наоколо нямаше жива душа, освен нас. Имаше две кучета и трябваше да се спускаме по една опасна пътечка.

Кой ни заведе?

Юстас Филипс.

Но кой беше той?

Не мога да си спомня… Трябва да е бил фермер, някакъв съсед.

И те ще започнат да спорят относно подробностите.

Имаше поточе.

Не, беше водопад.

Имаше поточе, което се спускаше надолу през средата на плажа. Съвсем ясно си го спомням. И ние го преградихме с пясъчна дига.

Но имаше и водопад. А аз имах нова кофичка и лопатка.

Когато приливът дойде, всички заплуваха, а водата беше бистра, солена, зелена и много студена. Вирджиния си беше забравила шапката и тъмната й коса беше залепнала за главата й, а сянката й премина върху облите камъчета по брега като някаква странна риба. Тя плуваше, като държеше Кара, носейки се между небето и морето, очите й бяха замрежени от вода и слънчева светлина, а крясъкът на чайките пронизваше въздуха и се чуваше нежният плясък на вълните, които се удряха в брега.

Стана й много студено. Децата обаче сякаш нямаха този проблем, затова тя ги остави с Юстас и излезе от водата, а после отиде и седна на сухия пясък отвъд мястото, до което достигаха вълните.

Седна направо върху пясъка, защото не бяха донесли постелка, нито кърпи за плаж. Нито гребен, нито червило, бисквити, нито термос с чай, нито връхна дреха. Нямаха сливов сладкиш, шоколадови бисквити, нито пари за езда на магаре или за да си купят сладолед.

Накрая и Кара дойде при нея с тракащи от студ зъби. Вирджиния я уви в една хавлия и нежно започна да я подсушава.

— Скоро ще можеш да плуваш по-дълго.

Кара попита:

— Колко е часът?

Майка й погледна към слънцето.

— Предполагам около пет… не знам със сигурност.

— Още не сме яли следобедна закуска.

— Не, не сме. Не мисля, че изобщо ще го направим.

— Нямаме закуска?

— Поне веднъж може би няма значение. Ще вечеряме по-късно.

Кара направи гримаса, но не протестира. Никълъс обаче се оплакваше на висок глас, когато разбра, че Вирджиния не беше донесла нищо за ядене.

— Но аз съм гладен.

— Съжалявам.

— Бавачката винаги носеше нещо за хапване, а ти нищичко не си взела.

— Знам. Забравих. Толкова бързахме, че изобщо не се сетих за бисквитите.

— Е, какво ще ям сега?

Юстас дочу последните думи на Никълъс, докато се приближаваше мокър към тях.

— Какво има? — спря и си взе кърпа.

— Много съм гладен, а мама не е донесла нищо за ядене.

— Много лошо — отбеляза неодобрително Юстас.

Никълъс му хвърли продължителен поглед, обърна се и нацупено продължи да копае в пясъка, но Юстас го хвана за ръката и го обърна към себе си, като го търкаше с кърпата, сякаш милваше някое от кучетата си.

Вирджиния каза с успокояващ тон:

— И без друго, предполагам, че скоро ще тръгваме.

— Защо? — попита Юстас.

— Мислех, че трябва да издоиш кравите.

— Бърт ще свърши тази работа.

— Бърт?

— Днес беше в Пенфолда и почистваше хранилките.

— А, да.

— Преди да се пенсионира, работеше за баща ми, а сега идва две недели в месеца да ми помага. Харесва му да го прави, госпожа Томас добре го гощава за вечеря, а това означава няколко свободни часа за мен.

Никълъс се подразни от безполезния разговор. Той се изправи, докато Юстас го държеше, погледна го гневно и каза:

— Гладен съм.

— Аз също — каза Кара тъжно, но не толкова ядосано.

— Я чуйте това — каза Юстас.

Те се заслушаха и чуха друг звук откъм морето, освен чайките. Тихото бръмчене на двигател, пър-пър-пър, което приближаваше към тях.

— Какво е това?

— Гледайте и ще видите.

Звукът се усили и видяха да приближава малка лодка, бяла, на сини ивици, която се носеше по водата, оставяйки зад себе си бяла пяна. На кърмата беше застанал нисък набит мъж.

Пър-пър, тя зави и влезе в залива, а звукът на двигателя се чуваше едва-едва…

Всички гледаха с широко отворени очи.

— Опала! — каза Юстас с усмивка, подобно на фокусник, който е направил сложен номер.

— Кой е това? — попита Вирджиния.

— Това е Томи Басет от Порткерис. Идва да събира омарите от кошовете си.

— Но той няма бисквити! — отбеляза Никълъс, който не се отклоняваше от темата.

— Не. Но може да има нещо друго. Да отидем ли да проверим?

— Добре — но децата прозвучаха скептично.

Той остави Никълъс и тръгна по пясъка към морето, гмурна се в една вълна и заплува енергично към мястото, където беше спряла лодката. Морякът тъкмо изтегляше кошовете, опразни ги и ги пусна обратно, когато видя Юстас да плува към него. Спря и го наблюдаваше.

— Здравей, младежо! — гласът му се понесе над водата.

Видяха как Юстас хваща перилата с ръце, увисва на тях за момент, изтегля се от водата и влиза в клатещата се лодка.

— Колко надалеч отплува — каза Кара.

Никълъс добави:

— Надявам се, че няма да донесе някой омар.

— Защо не?

— Омарите имат нокти.

Изглеждаше сякаш мъжете на лодката обсъждаха нещо. Накрая Юстас се изправи и го видяха да носи някакъв вързоп. Той скочи във водата и заплува обратно, но този път по-бавно заради мистериозния товар. Оказа се, че това беше мрежа за пазаруване, но в нея имаше десетина мокри лъскави скумрии.

Никълъс отвори уста, за да каже:

— Не обичам риба — но срещна погледа на Юстас и стисна зъби, без да каже дума.

— Мислех, че може да му се намират няколко — каза Юстас.

— Обикновено хвърля мрежа, когато идва да опразни кошовете.

Той се усмихна на Кара.

— Яла ли си някога скумрия?

— Не мисля, но е забавно, че ти е дал пазарска мрежа. Няма ли да си я иска обратно.

За нея това беше много по-удивително, отколкото подарените скумрии.

— Не ми каза, че си я иска обратно.

— Ще ги вземем ли с нас в Бозитик?

— Това пък защо? Не, ще ги сготвим тук… елате да ми помогнете.

Той събра шест-седем големи, обли и гладки камъка, подреди ги в кръг, взе кибритени клечки и опаковката на пакета цигари и запали, огън, като изпрати децата да търсят още съчки и скоро имаха огън на открито. И когато имаше достатъчно дървесна пепел и се бяха образували червени въглени, постави рибата върху тях — чу се цвъртене, пукане и се разнесе най-вкусната миризма на света.

— Но ние нямаме ножове и вилици — каза Кара.

— Пръстите са направени преди вилиците.

— Но ще пари.

Кара и Никълъс бяха клекнали около огъня с щръкнали коси, по бански и целите полепнали в пясък. Изглеждаха като малки дивачета и напълно доволни.

Кара наблюдаваше сръчните ръце на Юстас.

— Правил ли си го преди?

— Кое, да дялкам пръчка?

— Не, да накладеш огън и да печеш риба?

— Много пъти. Това е единственият начин да сготвиш скумрията и да я ядеш направо от водата.

— Правеше ли го често като малко момче?

— Да.

— Беше ли жив тогава старецът? Джак Карли.

— Да. Той излизаше, сядаше на брега и участваше във веселбата. Донасяше бутилка ром и старата си миризлива лула, сядаше и ни разказваше някоя от своите истории, от които да ти настръхне косата, но никога не бяхме сигурни дали са истински.

— Какви истории?

— О, приключения… Пътувал е по света, правил е най-различни неща. Бил е готвач на танкер, дървосекач, строил е пътища и жп линии, работил е в мините. Работил е в калаените мини. Заминал за Чили, работил там пет години или повече, след което се върнал богат човек, но профукал всичките си пари през следващите дванадесет месеца и се върнал в изходна позиция.

— Но се е върнал.

— Да, върна се отново в залива на Джак Карли — Кара потрепери. — Студено ли ти е?

— Бавачката казва, че когато трепериш от студ, призракът минавал над гроба ти.

— Облечи си пуловер тогава и той ще държи всички призраци настрана и после ще стане време да похапнем.

Наблюдавайки го край децата, Вирджиния си помисли, че Антъни беше пропуснал толкова много, защото не искаше да има нищо общо с тях. Ако Кара беше красавица, вероятно щеше да й обръща внимание… Кара, която копнееше за внимание и любов, мислеше баща си за най-прекрасното същество на света. Но тя беше обикновена и стеснителна и носеше очила и той никога не успя да скрие факта, че се срамува от нея. А Никълъс… с Никълъс може би щеше да е по-различно. Когато пораснеше, щеше да го учи да стреля, да играе голф и да лови риба, щяха да станат приятели и да излизат заедно. Но сега Антъни си беше отишъл и нищо от това нямаше да се случи и тя съжаляваше, защото нямаше да имат спомени как са плували с него, никога нямаше да наобиколят лагерния огън, да слушат неговите истории и да гледат как сръчните му ръце дялкат дървени пръчки, които да използват вместо вилици.

Слънцето се спусна надолу, светеше право върху тях, а морето изглеждаше като течна мъгла. Скоро щеше да се свечери и да се стъмни. Джак Карли беше живял тук, както Обри Крейн беше живял в Бозитик. Не ги чуваш, нито ги виждаш, но знаеш, че духовете им все още витаят наоколо.

Това усещане за миналото пораждаше известна тревога, но беше някак си първично и не съвсем плашещо. Не беше възможно да живееш в тази част на света, ако си нервен и плах човек, защото под покривалото на красотата се криеше една дива земя и отвсякъде дебнеха опасности. Откъм морето, дълбоко и измамно с неговите подводни ями и течения. Откъм скалите и заливите, толкова стръмни и потапяни от нахлуващия прилив. Дори тихите полета, по които бяха минали този следобед, криеха неподозирани ужасии — изоставени мини, дълбоки ями и шахти, черни като кладенци, лежаха скрити под орловата папрат. А стръкчетата козина, перата и малките избелели кости бяха свидетелство за присъствието на лисиците, чиито леговища бяха в дупки в земята под прещипа.

Привечер бухалът започваше да пищи подигравателно, а язовецът излизаше на своята нощна експедиция сред боклуците. Тръпката от преследването на плячка не го вълнува. Достатъчно му е посред нощ да отвори капака на някой варел с такъв трясък, че жената на фермера да я облее студена пот от ужас.

— Мамо, храната е приготвена — гласът на Кара прекъсна мислите й. Тя погледна и я видя да държи пръчка със забодено на нея парче риба. — Ела и го вземи бързо, преди да е паднало!

В гласа й имаше тревожна нотка и Вирджиния се изправи, изтупа пясъка от банския си и се присъедини към пикника.

В сиянието на залязващото слънце и хладния морски вятър в лицата им те бавно се заизкачваха към къщи. След плуването децата бяха сънени и мълчаливи. Никълъс беше принуден да приеме Юстас да го носи на гърба си, а Вирджиния носеше мокрите бански и хавлиите в пазарската мрежа, в която Юстас беше донесъл скумриите, и държеше Кара с другата си ръка. Всички бяха полепнали с пясък и сол, с разрошени коси, изморени, а пътечката беше стръмна и изкачването през папратите и коварните храсталаци беше изтощително. Накрая стигнаха до поляните и вървенето стана по-лесно. Зад тях морето, обляно в светлина, отразяваше небето, а пред тях Бозитик се беше сгушила в извивката на хълма, а пътят зад нея проблясваше от време навреме от фаровете на преминаващите коли.

Няколко от кравите на Юстас бяха излезли на полето през дупката на оградата. В здрача те се виждаха — бели и кафяви, звучно предъвкваха тревата и надигаха глави, за да наблюдават малката процесия, минаваща покрай тях.

Никълъс се надвеси над ухото на Юстас и го попита:

— Ще се върнеш ли с нас?

Той се усмихна.

— Време е да се прибирам.

— Бихме искали да останеш за вечеря.

— Вие вечеряхте вече — каза Юстас.

— Мислех, че това е само следобедна закуска.

— Не ми казвай, че имаш място за повече храна.

Никълъс се прозя.

— Май не.

Вирджиния каза:

— Ще ви приготвя какао и може да го изпиете в леглата си.

— Да — каза Никълъс. — Но би било добре, ако Юстас дойде и си поговори с нас, докато се къпем…

Гласчето на Кара иззвъня:

— Да, докато мама приготвя какаото, ти можеш да си говориш с нас.

— Ще направя повече от това — каза Юстас. — Ще изтъркам всичкия този пясък от гърбовете ви.

Те шумно се захихикаха, сякаш това беше изключително смешно, и веднага щом влязоха в къщата, се затичаха към банята и започнаха да се боричкат кой да пусне водата. Чу се застрашителен плясък, а Юстас запретна ръкави и влезе вътре, за да въдвори ред. Вирджиния го чу да казва:

— А сега тишина, ще потопите кораба, ако не внимавате.

Оставяйки го с децата, тя извади мрежестата чанта от кухнята и изсипа банските и пълните с пясък хавлии в мивката, изплакна ги и ги изстиска, след което ги извади навън и ги защипа на простора, оставяйки ги да се издуват и ветреят в тъмното като призраци.

Върна се в кухнята, наля мляко в тенджера, пусна котлона и остана да го наблюдава, подпирайки се на печката с леки прозявки. Пипна лицето си с ръка и установи, че е цялото в пясък, затова взе едно огледалце от чантата си, подпря го на полицата, взе гребен и се опита да си оправи косата, но тя бе залепнала от солта и беше пълна с пясък. Помисли си, че ако имаше душ, щеше да я измие, но идеята да я измие на мивката й изглеждаше трудно осъществима. На слабата светлина отражението й я погледна откъм кръглото огледалце, около носа й имаше лунички, очите й бяха хлътнали и наподобяваха две тъмни дупки върху лицето й.

Млякото в тигана кипна. Тя направи две чаши с какао, сложи ги на подноса и тръгна по стълбите. Видя, че банята е празна, мокрите следи водеха нагоре. Чу гласове и мина по коридора към спалнята им, вратата беше отворена.

Бяха вътре, но не я видяха. Тя се спря и ги наблюдаваше. Юстас беше седнал с гръб към нея върху леглото на Кара, а децата бяха на леглото на Никълъс. Почти бяха допрели глави една в друга и Кара показваше на Юстас снимките си.

— А, това е татко. Високият мъж ей там. Изглежда изключително добре, не мислиш ли? — Кара се отпускаше да говори така само когато е с някого, с когото се чувства напълно спокойна. — А това е къщата в Шотландия, това е моята спалня, а това е спалнята на Никълъс, а това е детската на горния етаж…

— Това е моята спалня!

— Казах, че е твоята спалня, глупчо. А това е стаята на бавачката, а това е стаята на мама, но не може да се видят стаите отзад. А това е поглед от въздуха…

— Един човек я направи от самолет…

— А това са паркът и реката. А това е градината с оградите.

— А това е господин Макгрегър на трактора си, а това е Боб, а това е Фърги.

Юстас беше започнал да губи нишката.

— Чакай малко, кои са Боб и Фърги?

— Ами Боб помага на господин Макгрегър, а Фърги помага на градинаря. Фърги свири на гайда и знаеш ли кой го е научил? Чичо му. А знаеш ли как се казва чичо му? Мънкъл — Никълъс триумфално произнесе името.

Юстас каза:

— Чичо Мънкъл[1].

— А тук татко кара ски в Сейнт Мориц, а тук сме всички заедно на лов за патици. Поне той отиде до мястото на пикника, а ние не се изкачихме на хълма. А това е реката, където понякога плуваме, но не е безопасно, защото камъните могат да наранят краката ти. Но мама каза, че може да направим басейн, когато се върнем в Кърктън, можем да имаме басейн като този на леля Алис Лингард.

— А това е колата на татко, огромен ягуар. Това е… — Никълъс се запъна: — това беше огромен ягуар, зелен на цвят. — Завърши той изречението смело.

Вирджиния каза:

— Ето го какаото ви.

— О, мамо, ние показваме на Юстас всички снимки от Кърктън.

— Да, чух.

— Това беше много мило — каза Юстас. — Вече знам всичко за Шотландия.

Той се изправи, сякаш за да направи път на Вирджиния и остави албума със снимките върху шкафчето.

Децата отидоха по леглата си.

— Ще трябва да дойдеш и да ни видиш. Ще трябва да ни дойдеш на гости. Нали, мамо? Може да спи в стаята за гости.

— Може би. Но Юстас е много зает човек.

— Така е — обади се Юстас. — Зает. Винаги имам много работа. Е… — той тръгна към вратата. — Ще ви пожелая лека нощ.

— Лека нощ, Юстас. Благодарим ти, че ни заведе на такова прекрасно място.

— Не сънувайте Джак Карли.

— Дори да го сънувам, няма да се уплаша.

— Само така. Лека нощ, Никълъс.

— Лека нощ. Ще се видим на сутринта.

— Не тръгвай. Ще сляза след малко — каза Вирджиния.

— Ще чакам долу — отговори Юстас.

Какаото беше изпито почти веднага между прозявките. Очите им се затваряха. Накрая си легнаха и Вирджиния ги целуна за лека нощ. Но Никълъс направи нещо изненадващо, докато го целуваше. Той я прегърна през врата и опря буза в нейната.

Тя попита нежно:

— Какво има?

— Мястото беше хубаво, нали?

— Малкият залив ли?

— Не. Къщата, където живее Юстас.

— Пенфолда.

— Ще отидем ли пак?

— Разбира се.

— Много ми хареса малкото котенце.

— Знам.

— Юстас е долу, нали?

— Да.

— Ще ви слушам, докато говорите — гласът му беше пълен със задоволство. — Ще ви слушам как говорите, говорите, говорите.

— Ще ти бъде ли уютно?

— Да — отговори Никълъс.

Почти бяха заспали, но тя остана при тях, движеше се бързо из стаята и събираше разхвърляните дрехи, сгъваше ги и ги подреждаше, както правеше бавачката, върху двата раздрънкани плетени стола. След това отиде да затвори прозореца, защото нощният въздух захладняваше, дръпна и завесите. На оскъдната светлина от нощните лампи стаята изведнъж изглеждаше закътана, безопасна, с леки сенки, а единственият звук беше тиктакането на часовника на Кара и дишането на децата.

В този момент сърцето й се изпълни с любов. Към децата, към тази странна малка къща, към мъжа на долния етаж, който я чакаше. Усети прекрасното чувство на завършеност, на правилност. Помисли си, че за първи път с Юстас ще останат насаме, с всичкото време на света на свое разположение. Само двамата. Щеше да запали огъня в камината и да дръпне завесите, да му направи чаша кафе. Можеха да си говорят цяла нощ, ако поискаха. Можеха да са заедно.

Кара и Никълъс заспаха. Тя угаси лампата и слезе долу, където за нейна изненада беше тъмно. За части от секундата си помисли, че Юстас е размислил и си е тръгнал, но го видя да стои до прозореца, да пуши и да наблюдава как последните лъчи светлина угасват в небето. Част от светлината се отразяваше върху лицето му, но когато чу стъпките й, се обърна, но не видя изражението му, а само сенки.

Тя каза:

— Помислих, че си си тръгнал.

— Не, все още съм тук.

Тъмнината събуди тревога у нея. Протегна се и светна лампата на масата. Между тях застана жълт кръг светлина, като някакъв басейн. Тя го изчака да започне разговор, но той мълчеше, просто стоеше там, пушеше и тя започна да запълва тишината с думи.

— Какво ще кажеш да вечеряме? Искаш ли да хапнеш нещо? Дори не знам колко е часът.

— Няма нужда.

— Бих могла да ти направя кафе…

— Нямаш кутия бира?

Тя направи отчаян жест.

— Нямам, Юстас. Съжалявам. Никога не съм купувала. Никога не съм пила — това прозвуча глуповато, сякаш не одобряваше пиенето на бира. — Искам да кажа, че просто не харесвам вкуса на бирата — тя се усмихна, опитвайки се да го обърне на шега.

— Няма значение.

Усмивката й изстина. Вирджиния преглътна с усилие.

— Сигурен ли си, че не искаш кафе?

— Не, благодаря.

Той започна да търси място, където да изгаси цигарата си. Тя му намери чинийка, постави я на масата, а той смачка цигарата по такъв начин, сякаш й имаше зъб за нещо.

— Трябва да тръгвам.

— Но…

Той се обърна към нея, чакайки я да се доизкаже. Тя изгуби контрол.

— Да. Беше хубав ден. Много мило от твоя страна да отделиш целия ден и да ни покажеш залива и… всичко останало — гласът й звучеше пискливо и официално, сякаш откриваше разпродажба. — На децата много им хареса.

— Добри деца са.

— Да. Аз…

— Кога се връщате в Шотландия?

Резкият и хладен тон, с който беше зададен въпросът, я шокира. Изведнъж й стана студено, потрепери от мрачно предчувствие, което се плъзна по гърба й като струя ледена вода.

— Аз… аз не съм сигурна — хвана се за облегалката на един от дървените столове, търсейки опора. — Защо питаш?

— Ще се върнете там.

Беше твърдение, а не въпрос. Изправена пред това, естествената неувереност на Вирджиния я накара да направи най-неблагоприятното заключение. Юстас очакваше от нея да замине, дори го искаше. Тя се чу да му казва с удивителна лекота следното:

— В определен момент, разбира се. В края на краищата, това е моят дом. Домът на децата ми.

— Чак тази вечер разбрах колко важна собственост е това.

— Искаш да кажеш, от снимките на Кара.

— Но пък имаш доста хора, които ти помагат да я управляваш.

— Не я управлявам, Юстас.

— Тогава го направи. Научи нещо за земеделието. Ще се учудиш колко много има да се учи по този въпрос. Трябва да се заинтересуваш и да започнеш нещо ново. Да отглеждаш стадо от шотландски говеда. Съпругът ти мислил ли е някога да направи подобно нещо? Можеш да продадеш добър бик на пазара в Пърт за седемдесет хиляди лири.

Този разговор беше налудничав и безцелен като в някакъв кошмар. Тя попита:

— А ти можеш ли? — но устата й пресъхна и думите едва се чуваха.

— Разбира се. Кой знае, един ден можеш да изградиш нещо наистина велико, което да оставиш на сина си.

— Да.

Той каза отново:

— Трябва да тръгвам — по устните му пробягна усмивка. — Беше хубав ден.

Но Вирджиния помнеше по-хубав ден — деня, който прекара с Юстас в оня пролетен следобед, изпълнен със слънце и вятър, когато й беше купил сладолед и накрая я беше откарал до дома й. Беше обещал да й се обади и после беше забравил или може би беше променил решението си. Тя осъзна, че през целия следобед е очаквала Юстас да й разкаже какво се беше случило в действителност. Тя беше очаквала той да повдигне въпроса, вероятно под формата на история, която да сподели с децата или като носталгичен спомен от миналото на двама стари приятели. Но той не каза нищо. И сега тя никога нямаше да узнае истината.

— Да — тя пусна облегалката на стола и се изправи, скръсти ръце на гърдите си, сякаш искаше да се стопли. — Специален ден. Ден, който хората никога не забравят.

Той тръгна към нея покрай ръба на масата, но Вирджиния се обърна и отиде да отвори вратата. В къщата нахлу хладен въздух, миришещ на сладко и влага, небето беше обсипано с ярки звезди. В тъмното се чу дългият и скръбен вик на свиреца.

Той беше до нея.

— Лека нощ, Вирджиния.

— Лека нощ, Юстас.

После той тръгна надолу по стълбите, отдалечаваше се от нея, зад стената и надолу по полянката към старата ферма, където беше оставил колата си. Здрачът го погълна. Тя затвори вратата и превъртя ключа, после се върна в кухнята и бавно и внимателно изми чашите на децата от какаото. Чу бръмченето на ленд роувъра, докато минаваше през портата, нагоре по алеята към главния път и после звукът на двигателя замря в тихата нощ, но тя не вдигна глава от онова, което правеше. Когато чашите бяха подсушени, хавлията беше сгъната и нямаше какво повече да се прави, тя усети колко е изтощена. Загаси лампите и бавно тръгна нагоре по стълбите, съблече се и си легна. Тялото й лежеше отпуснато, но главата й се усещаше, сякаш е изкарала цяла седмица на силно кафе без захар.

Той не те обича.

Никога не съм си го мислила.

Но беше започнала да си го мислиш. След днес.

Значи съм грешала. Нямаме бъдеще заедно. Той ми даде много ясно да разбера.

Какво си въобразяваше, че може да се случи?

Представях си, че той ще може да заговори за случилото се преди десет години.

Нищо не се случи. И защо да трябва да си го спомня?

Защото аз го помня. Защото Юстас беше най-важното нещо, което някога ми се е случвало.

Ти не го помнеше. Ти се омъжи за Антъни Кийли.

Ожениха се в Лондон през юли. Вирджиния беше облечена в кремава сатенена рокля с двуметров шлейф и воал, наследен от бабата на лейди Кийли, а Антъни носеше сив фрак и безупречно ушити памучни панталони. Двамата излязоха пред „Сейнт Майкълс“ на площада Честър, камбаните звъняха, слънцето грееше, следваше ги малка свита от обкичени с панделки шаферки, а тълпата от любопитни жени издаваше възгласи на възхищение. Те бяха разбрали, че има сватба, и се бяха спрели да погледат какво ще се случи, когато се отворят вратите на църквата.

Вълнението, шампанското, приятното чувство да бъдеш обичан, поздравяван и целуван даваха сили на Вирджиния да издържи, докато дойде време да се качи горе, за да се преоблече. Майка й беше там, вездесъща и ефективна, за да й помогне да разкопчае ципа, да откачи взетата назаем диадема и прозрачния воал.

— О, скъпа, всичко мина толкова добре, а ти изглеждаше зашеметяващо, макар че не трябва да казвам нещо толкова суетно по адрес на собственото си дете… Скъпа, ти трепериш, не ти е студено, нали?

— Не. Не ми е студено.

— Смени си обувките и ще ти помогна с роклята.

Роклята беше светлорозова, с малка шапчица с венчелистчета, очарователно и безполезно допълнение, което никога повече нямаше да сложи на главата си. Представи си как се връща от медения месец и розовите венчелистчета са все още върху копринената шапка, леко смачкани и леко покафенели по края. (Но, разбира се, не могат да покафенеят, защото не са истински, а изкуствени венчелистчета…)

— Куфарът ти е в багажника на колата на Антъни, каква добра идея да вземете такси до апартамента му и оттам да смените колата и да избегнете целия този панаир с пазачи на вратата и стари обувки за откуп.

От коридора се чуха силни гласове и стъпки. Гласът на Антъни звучеше комично като ловджийски рог.

— Ето! Май вече е готов — тя набързо целуна Вирджиния. — Приятно прекарване, мила.

Вратата се отвори с трясък и се появи Антъни в костюма, с който си беше избрал да пътува. Носеше огромна сламена шапка. Беше доста подпийнал.

— Ето я и нея! Тръгваме за Южна Франция, моя любов, ето защо нося шапка.

Госпожа Парсънс смъкна шапката, поглади го по косата с дългите си пръсти и оправи вратовръзката му, като в същото време се смееше снизходително. Тя можеше да е на мястото на булката, а не Вирджиния, която стоеше и наблюдаваше тази малка церемония с безизразно лице. Антъни й подаде ръка.

— Хайде, време е да тръгваме.

Колата под наем, обсипана с конфети, ги закара до апартамента на семейство Парсънс, където ги чакаше колата на Антъни. Планът беше направо да влязат в колата и да тръгнат към летището, но Вирджиния имаше ключ в чантичката си и влязоха в кухнята. Вирджиния сложи престилка върху розовата си рокля, а Антъни седна на масата и я наблюдаваше, докато му приготвяше кана кафе.

За медения месец бяха наели вила в Антиб. На втория ден Антъни беше срещнал стар приятел, а до края на първата седмица познаваше всички наоколо. Вирджиния си каза, че това можеше да се очаква от него и й харесваше на самата нея. Изключителната общителност на Антъни беше част от чара му, който я беше привлякъл на първо място. Обаче само ден по-късно стана ясно, че ще им е трудно да намерят общи теми за разговор. Разговорите на вечеря бяха мъчителни. Тогава тя осъзна, че до момента не бяха оставали насаме.

Имаше една семейна двойка — Джейни и Хю Рауз. Той беше писател. Бяха наели къща в Кап Фера. Джейни беше по-голяма от Вирджиния и Вирджиния я хареса, защото й беше лесно да разговаря с нея. Веднъж, докато седяха на терасата в дома на семейство Рауз и чакаха мъжете да се върнат от лов, Джейни попита:

— Откога се познавате с Антъни, мила? — като дете беше живяла в Щатите и макар да не говореше с американски акцент, използваше думи и изрази, които веднага издаваха произхода й.

— Отскоро. Запознахме се през май.

— Любов от пръв поглед, а?

— Не знам. Предполагам.

— На колко си години?

— Осемнадесет.

— Доста си млада за семейство. А и Антъни не ми изглежда като човек, който ще се установи на едно място през следващите няколко години.

— Ще се наложи — отговори Вирджиния. — Ще живеем в Шотландия. Антъни наследи имението Кърктън. Преди е било на чичо му, който останал ерген. Ние ще отидем да живеем там.

— Искаш да кажеш, че Антъни ще си прекарва времето да се разхожда наоколо във вълнен костюм и кал по ботушите?

— Не съвсем. Но не вярвам, че животът в Шотландия ще е същият като в Лондон.

— Не, няма — каза Джейни, която беше ходила в Шотландия. — И не очаквай животът да бъде прост, защото ще останеш разочарована.

Вирджиния обаче очакваше простичък живот. Тя не беше виждала Кърктън преди, нито беше посещавала Шотландия. Веднъж беше гостувала за великденските празници на своя съученичка, която живееше в Нортъмбърланд, и си представяше, че Шотландия ще е нещо подобно и Кърктън ще бъде ниска, порутена каменна фермерска къща с дървени подове и износени турски килими и трапезария с огромна камина и ловни трофеи по стените.

Вместо това пред очите й се откри висока, квадратна постройка с елегантни пропорции, рамкирани прозорци, отразяващи слънчевата светлина, и каменно стълбище, което водеше от алеята за коли до входната врата.

След чакъла имаше трева, а после стена с ров и парк с гигантски букове, който се спускаше надолу до сребриста рекичка в далечния край.

Вирджиния беше смаяна от гледката и мълча през цялото време, докато вървеше след Антъни по стълбите и през вратата. Къщата беше празна, старомодна и необзаведена. Трябваше да я стегнат и подготвят за живеене. Тази задача плашеше Вирджиния, но когато сподели с Антъни, той си наложи мнението.

— Ще повикаме Филип Сойър да се погрижи, той е интериорният дизайнер, обзавел къщата на майка ми в Лондон. В противен случай ще допуснем ужасни грешки и ще се получи бъркотия.

Личното мнение на Вирджиния беше, че предпочита собствените си ужасни грешки пред безупречния вкус на някой друг — би било по-уютно, но не каза нищо.

— А това е гостната, след нея е библиотеката, после трапезарията, кухните и помещенията долу.

Стаята кънтеше, кристалните полилеи, висящи от натруфените тавани, блестяха като ледени призми. Над високите прозорци имаше облицовка и прекрасни корнизи. Имаше много прах и усещане за хлад.

Изкачиха се на първия етаж по извитото стълбище, просторно и елегантно, а стъпките им отекваха върху полираните стъпала и из цялата празна къща. На горния етаж бяха спалните, всяка с отделна баня, дрешниците, шкафовете за бельо, шкафовете на камериерката, дори будоар.

— Какво ще правя с този будоар? — попита Вирджиния.

— Можеш да идваш и да будваш в него, а ако не знаеш какво означава това, това е френската дума за цупене. Хайде, не гледай толкова ужасено, сякаш не ти харесва.

— Просто е толкова огромно.

— Говориш, сякаш си в Бъкингамския дворец.

— Никога не съм влизала в такава огромна къща. Не съм си мислила, че ще живея в такава.

— Е, ще ти се наложи, затова по-добре свиквай.

След малко излязоха навън, застанаха до колата, оглеждайки елегантната фасада с равномерно разположени прозорци. Вирджиния пъхна ръцете си в джобовете и попита:

— Къде е градината?

— Какво имаш предвид?

— Цветни лехи и подобни. Цветя. Сещаш се. Градина.

Но градината беше на километър разстояние, оградена с високи стени. Отидоха дотам с колата и като влязоха, завариха градинаря и плодни дръвчета, наредени като войници, очакващи някой да ги обере.

— Това е градината — каза Антъни.

— О-о — възкликна Вирджиния.

— Какво означава това „О-о“?

— Нищо. Просто „О-о“.

Скоро пристигна интериорният дизайнер. Последваха го коли и камиони, строителни работници, зидари, бояджии, експерти по килимите, експерти по завесите, експерти по мебелите, които разпръснаха мебели навсякъде, сякаш от някакъв гигантски рог на изобилието, който никога нямаше да пресъхне.

Вирджиния остави нещата да се случват. Тя казваше „Да“ в знак на съгласие с нюансите на кадифето, което Филип Сойер предлагаше. Или „Да“, когато той предложи рамките на леглото в гостната да бъдат от викториански месинг и да го застелят с дебели плетени на една кука завивки.

— О, знаеш, Викторианския провинциален живот.

Единственият случай, когато възрази, беше във връзка с кухнята. Тя искаше да бъде като онази прекрасна стая, която беше видяла в Пенфолда — тя излъчваше стабилност, беше място, където да се приготвят вкусни ястия, с котка на стола и саксии с гераниуми по прозорците.

— Искам кухня като във фермерска къща. Тя е нещо като всекидневна.

— Нямам намерение да живея в някаква си кухня, така да знаеш.

Беше оставила Антъни да направи нещата по своя начин, в крайна сметка това беше неговата къщи и неговите пари платиха мивките от неръждаема стомана и пода от черни и бели плочки, и самопочистващата се печка с фурна на нивото на очите и грил за печене на пилета.

Когато приключиха с ремонта, Вирджиния вече беше бременна.

— Колко чудесно за бавачката! — възкликна лейди Кийли.

— Защо?

— Скъпа, тя е в Лондон временно, но копнее да се грижи за ново бебе. Разбира се, няма да й се иска да напусне Лондон, но е задължена да завърже приятелства — знаеш тази мрежа от бавачки, винаги съм казвала, че е по-добра и от съюза на англоговорещите. А този горен етаж е предназначен за детска стая, познава се по вратата в горната част на стълбите и решетките по прозорците. Разкошна и слънчева. Според мен светлосиньо? Имам предвид за килимите и френски кретонени завеси.

Вирджиния се опита да отстоява позицията си и да каже „Не. Аз ще се грижа за бебето си.“ Но толкова много й прилошаваше от бременността, чувстваше се толкова слаба, че докато се почувства достатъчно силна, за да се справи със ситуацията и да се изправи на крака, детската беше подредена и бавачката се беше настанила трайно и дългосрочно.

Ще й позволя да остане, докато се роди бебето и отново съм на крака. Може да остане месец-два и после ще й кажа, че може да се върне в Лондон, защото мога да се грижа за бебето си сама.

Но тогава се появиха допълнителни усложнения. Майката на Вирджиния, която живееше в Лондон, се оплака от болки и хронична умора, и загуба на тегло. Вирджиния веднага замина на юг, за да я види, и след това се разкъсваше между отговорностите към бебето в Шотландия и майка си в Лондон. С цялото това пътуване с влак стана ясно, че би било лудост да отпрати бавачката, докато госпожа Парсънс не се възстанови. Но, разбира се, тя не се възстанови и до момента, когато беше успяла някак да се възстанови от целия кошмар, свързан със загубата на майка си, се роди Никълъс и с двете бебета бавачката сякаш беше укрепила позициите си завинаги.

В радиус от петнадесетина километра от Кърктън бяха заобиколени от съседи, които обичаха забавленията. Млади двойки с достатъчно свободно време и пари, някои с малки деца като на семейство Кийли и интереси, които пасваха с тези на Антъни.

За пред хората Антъни прекарваше известно време във фермата, разговаряше с господин Макгрегър, иконома, да научи какво той мисли, че трябва да се направи, и после му казваше да го направи. Останалото време отделяше за себе си и то беше изпълнено с неща по негов вкус. Шотландия е страна, ориентирана към мъжките удоволствия, и винаги имаше лов, на който трябва да присъства — яребици през лятото, фазани през есента и зимата. Имаше реки, където да се лови риба, и курсове по голф и социален живот, който беше дори по-забавен от оня, който беше оставил в Лондон.

Вирджиния не ходеше за риба, нито играеше голф и Антъни не я канеше да го придружава, дори и тя да искаше. Той предпочиташе компанията на момчетата, а от нея се очакваше да присъства, когато бяха канени като двойка. На танци или на вечеря, или на обяд, когато минаваше през агонията да реши какво да облече и неизбежно се оказваше, че всички останали носеха миналогодишните си тоалети.

Тя не беше преодоляла стеснителността си. Не пиеше и изглежда, нямаше естествен начин, по който да преодолее този ужасен недостатък. Очевидно приятелите на Антъни я смятаха за скучна. А съпругите им, макар да бяха мили и учтиви, я ужасяваха с шегите си и непрекъснатите си разкази за хора и места, известни единствено на тях. Те бяха като група момичета, които са ходили в едно и също училище.

Една вечер, на връщане от такава вечеря, се скараха.

Вирджиния нямаше намерение да спори, но беше много изморена и нещастна, а Антъни беше прекалил с алкохола. Той пиеше твърде много на такива купони, сякаш за да оправдае някакви очаквания на обкръжението си. Тази вечер беше станал агресивен и избухлив.

— Е, прекара ли приятно?

— Не особено.

— Със сигурност не ти личеше, че се забавляваш.

— Бях изморена.

— Ти постоянно си изморена. А не виждам изобщо да правиш нещо.

— Може би съм изморена именно поради това.

— И какво искаш да кажеш?

— О, нищо.

— Трябва да означава нещо.

— Добре, искам да кажа, че съм отегчена и самотна.

— Не съм виновен за това.

— Така ли? Постоянно те няма… Понякога те няма по цял ден. Обядваш в клуба в Релкърк… Не ти виждам очите.

— Добре. Аз и още стотина момчета. Какво според теб правят съпругите им през това време? Седят и тъгуват?

— Чудех се какво правят те със свободното си време. Ти ми кажи.

— Ами събират се, това е. Излизат заедно, водят децата на езда на понита, играят бридж, предполагам, работят в градината.

— Не мога да играя бридж — каза Вирджиния, — а децата не искат да яздят понита, бих се занимавала с градината, но Кърктън няма такава, а само затвор за цветя и избухлив градинар, който не ми позволява да откъсна и една гладиола без разрешение.

— За Бога…

Тя продължи:

— Гледам другите хора. Обикновени двойки, понякога в неделя в Релкърк. Пазаруват заедно под дъжда или на слънце, децата са с тях, ближейки сладолед, и после напъхват всичките пакети в раздрънканите си малки коли и се прибират у дома толкова щастливи и чувстващи се толкова уютно заедно.

— О, Боже. Не можеш да искаш това от мен.

— Не искам да съм самотна.

— Самотата е състояние на ума. Само ти можеш да направиш нещо по въпроса.

— Никога ли не си се чувствал самотен, Антъни?

— Не.

— Значи не се ожени за мен заради компанията. Не се ожени за мен заради изумителната ми способност да водя разговор.

— Не — хладно се съгласи Антъни. Лицето му придоби каменно изражение.

— Защо тогава?

— Беше красива. Излъчваше нежност и очарование. Беше много чаровна. Майка ми мислеше, че си много очарователна. Мислеше, че и майка ти е много очарователна. Тя мислеше, че цялата проклета сделка е очарователна.

— Но ти не се ожени за мен, защото майка ти те е накарала.

— Не. Но, виждаш ли, трябваше да се оженя за някого и ти се появи в точния момент.

— Не те разбирам.

Той не й отговори. За известно време мълчеше и само караше колата и някаква капчица почтеност го възпираше да й каже истинската причина не само в момента, но и завинаги. Но Вирджиния, след като вече се беше изпуснал, допусна грешката да го притиска да й каже истината.

— Антъни, не разбирам, — и той изгуби търпение и й каза.

— Защото ми завещаха Кърктън, при условие че се оженя, преди да се преместя там. Чичо Артър мислеше, че никога няма да се задомя, че ще опропастя мястото, ако се нанеса там като ерген… Не знам какво си е мислил, но беше твърдо решил, че ако ще живея в Кърктън, трябва да го направя като семеен човек.

— Затова значи!

Антъни сбърчи вежди.

— Наранена ли си?

— Не мисля. А трябва ли?

Той потърси ръката й… колата леко се отклони от пътя, докато пръстите му се вплетоха в нейните. Той каза:

— Всичко е наред. Бракът ни може да не е по-добър от други бракове, но със сигурност не е по-лош от тях. Понякога е добре човек да е откровен и да изясни нещата. По-добре е да сме наясно какво мисли другият.

— Съжалявал ли си някога, че го направи? Че се ожени за мен.

— Не. Не съжалявам. Съжалявам само, че се случи, докато и двамата бяхме толкова млади.

Един ден беше останала сама в къщата. Съвсем сама. Беше неделя следобед. Господин Макгрегър, икономът, беше заминал за Релкърк заедно с госпожа Макгрегър. Антъни играеше голф, а бавачката беше извела децата на разходка. Празна къща и нищо за вършене. Нямаше нищо за пране, нямаше сладкиш за печене, нямаше нищо за гладене, градината не се нуждаеше от плевене. Вирджиния обиколи къщата, влизайки от стая в стая, като някакъв непознат, който е платил, за да разгледа наоколо, и стъпките й отекваха по излъсканото стълбище, чуваше се само тиктакането на часовника и навсякъде царяха ред и чистота. Антъни обичаше това. Той го беше създал. Затова се беше оженил за нея. Накрая влезе във вестибюла, отвори входната врата и слезе по стълбите до настилката с чакъл с надеждата да види бавачката и децата отдалеч. Щеше да отиде да ги посрещне, да изтича и да притисне силно Кара в обятията си, да я прегръща и да я държи така, сякаш иска да й докаже, че тя наистина съществува, че не е някакво въображаемо дете, което Вирджиния е заченала като разочарована стара мома от собственото си въображение.

Но от бавачката нямаше и следа и след малко тя се върна обратно по стълбите и влезе вътре, защото нямаше къде другаде да отиде.

Имаше една красива млада жена, Лиз, омъжена за адвокат. Той работеше в Единбург, но живееха на около 2–3 километра от Кърктън в стара презвитерианска къща със запустяла градина, която беше пълна с нарциси през пролетта, имаше и ливада за понитата.

Лиз имаше малки деца, кучета и папагал в клетка. Вероятно понеже тъгуваше за съпруга си, който беше в Единбург през цялата седмица или защото обичаше да е заобиколена от хора, къщата й винаги беше пълна с гости. Децата на други майки яздеха понитата, тълпяха се във всекидневната във времето за чай, играеха си на ливадата. Ако целите семейства не пренощуваха у тях, то поне прекарваха целия ден там, а тя ги гощаваше с огромни порции телешко печено и солени пайове, прекрасни старомодни пудинги и домашно приготвен сладолед. Шкафът с напитките, който със сигурност вече се бе поочукал от тълпите, които минават през гостоприемно отворените й врати, винаги беше отворен, винаги на разположение на всеки гост, който се нуждае от освежаваща напитка.

— Заповядайте — извикваше тя през отворената врата, докато спретваше вечеря от три ястия за десетима неочаквани гости. — Във фризера има лед, ако е свършил в кофичката.

Антъни, естествено, я обожаваше, флиртуваше закачливо и съвсем открито с нея и правеше „сцени“ на ревност през уикендите, когато съпругът й си беше вкъщи.

— Махни този проклет мъж от къщата — казваше той на Лиз, а тя се заливаше от смях, както и всички наоколо, които ги слушаха. Вирджиния се усмихваше и над главите им срещаше погледа на съпруга на Лиз. Той беше доста млад и макар че стоеше там с чаша в ръка, беше почти невъзможно да отгатне какво си мислеше.

— Не бива да изпускаш съпруга си от очи — каза й една от другите съпруги. А тя й отговори: — Правя го от години — и после смени темата или се заприказва с някой друг.

Един вторник Антъни й се обади от клуба в Релкърк.

— Вирджиния, разбери, по средата на игра на покер съм, Бог знае кога ще се прибера. Но ти не ме чакай, ще хапна тук. Доскоро.

— Добре. Не губи много пари.

— Ще спечеля — каза й той. — И ще ти купя палто от норка.

— Точно от такова имам нужда.

Той се прибра след полунощ, залитайки по стълбите. Чу го да се движи в гардеробната, да изтървава разни неща, да отваря чекмеджетата и да псува някакво копче за ръкавели.

След малко го чу да си ляга, лампата изгасна и настана тъмнина. Зачуди се дали е предпочел да спи в гардеробната от загриженост към нея, или поради някаква друга зловеща причина.

Скоро научи истината. Кръгът, в който се движеше, в тази малка клика нямаше тайни.

— Вирджиния, скъпа, казах ти да държиш съпруга си под око.

— Какво е направил пък сега?

— Прекрасна си, че реагираш толкова спокойно. Очевидно знаеш всичко.

— За кое?

— Скъпа, за интимната вечеря на съпруга ти с Лиз.

— А, да, разбира се. Миналия вторник.

— Какъв хитрец само. Предполагам, че си е мислил, че никоя от нас няма да разбере. Но тогава Мидж и Джони Грей внезапно и спонтанно решили да отидат на вечеря в Стратъри Армс. Има нов управител и обстановката вътре е интимна и шик, а и кухнята е добра. Както и да е, отишли те и разбира се, там били Антъни и Лиз, сгушени в един ъгъл. А ти си знаела през цялото време!

— Да.

— И нямаш нищо против?

— Не.

Това беше ужасното нещо. Тя нямаше нищо против. Беше апатична, отегчена от Антъни и демонстративния му ученически чар, който според Вирджиния отдавна се беше изтъркал. И това не беше първата му забежка. Беше се случвало и преди и без съмнение щеше да се случи отново, но въпреки това беше обезсърчително да гледа в бъдещето и да се вижда обвързана завинаги с този досаден Питър Пан. Човек дотолкова лишен от такт и съобразителност, че би могъл да се впусне в тайна извънбрачна авантюра, и в същото време да я извърши буквално пред очите на всички.

Тя беше мислила и за развод, но знаеше, че никога нямаше да може да се разведе с Антъни, не просто заради децата, а защото беше Вирджиния и знаеше, че по-скоро би летяла до Луната, отколкото доброволно да поеме по този път.

Не беше щастлива, но каква полза имаше да разгласява провала си, заблудата си пред останалата част от света? Антъни не я обичаше, никога не беше я обичал. Но и тя никога не беше го обичала. Ако той се беше оженил за Вирджиния, за да докопа Кърктън, то тя от своя страна се беше омъжила за Антъни в момент, когато се чувстваше нещастна и в отчаяните си опити да избегне лондонския сезон, който майка й беше планирала за нея и чиято кулминация щеше да бъде танцът на дебютантките.

Не беше щастлива, но както и да го погледнеше, имаше всичко. Прекрасна къща, красив съпруг и деца. Децата си струваха всичко. Заради тях беше готова да крепи разклатения си брак и да им създаде безопасен свят, който повече нямаше да видят.

В нощта, когато загина, Антъни пак бе ходил при Лиз. На връщане от Релкърк беше минал през Олд Манс за питие и беше получил покана за вечеря. Обади се на Вирджиния.

— Семейство Канън гостуват на Лиз. Тя ме покани на вечеря и иска да направим четворка за бридж. Ще се върна по някое време. Не ме чакай.

Шкафът с напитките на Лиз бил отворен. И както винаги, Антъни щедро се бил почерпил. Било два часът, когато тръгнал към къщи валяло като из ведро и нощта била тъмна и облачна. Валяло от дни и реката била придошла. След това дошла полицията и маркирала мястото с лента и парчета тебешир и измерили спирачния път и прехвърлянето през счупения парапет, и се взирали надолу в калните, буйни води на реката. Вирджиния стояла при тях под дъжда и наблюдавала как водолазите се гмуркат във водата, а един любезен сержант я увещавал да се прибере. Тя обаче не желаела, защото поради някаква причина знаела, че трябва да е там, защото той бе неин съпруг и баща на децата й.

Спомни си какво й беше казал онази вечер за Кърктън. Съжалявам единствено, че трябваше да стане, докато и двамата сме толкова млади.

[1] На английски има игра на думи — Ънкъл Мънкъл „Uncle Muncle“ — бел.прев. ↑

8.

Тихата нощ бавно отминаваше, тиктакането на ръчния часовник на Вирджиния на масата до леглото й отмерваше секундите, минутите и часовете. Тя се протегна да го вземе и видя, че е почти три сутринта. Стана от леглото, загърна се със завивката и седна на пода до отворения прозорец. След час щеше да се съмне, беше тъмно и сякаш всичко наоколо беше застинало. Можеше да чуе нежното шумолене на морските вълни, като дихание, идващо от повече от два километра. Чу тихото мляскане и хрупане на говедата, които пасяха през няколко полянки, шумоленето, шепота и пълзенето откъм ниските дървета и дупките и крясъка на бухала.

Даде си сметка, че споменът за Лиз беше всял смут в душата й. Лиз беше дошла на погребението на Антъни с такова скръбно лице и толкова явна вина, че на хората им се искаше да се извърнат настрани, за да не виждат болката й. Скоро след това съпругът й я отведе на почивка в Южна Франция и Вирджиния не я видя повече.

Но сега знаеше, че ще трябва да отиде в Шотландия, и то скоро, дори и само за да оправи нещата с Лиз. Да я убеди, че не я вини за нищо, да направи всичко възможно да си останат приятелки. Замисли се за връщането в Кърктън и този път въображението й не се обърна назад и не избяга, а пое на това пътешествие тихо и без какъвто и да било ужас. Мина по пътя, после надолу по моста над реката и нагоре по алеята между сочните ливади на парка. Стигна до завоя пред къщата и се качи по стълбите, мина през входната врата, но този път го нямаше старото познато усещане за самота и безизходица. Само тъга заради това че в живота на хората, населявали тази къща, не беше постигната хармония, че той се разнищи като зле оплетена мрежа, която най-накрая се скъса.

Щеше да продаде къщата. Някъде, по някое време, подсъзнателно беше взела това решение и сега то бе стигнало до съзнанието й като свършен факт. Вирджиния не можеше да прецени каква точно заслуга имаше Юстас за това. По-късно, без съмнение, всичко щеше да се нареди. За момента изпита огромно облекчение, сякаш смъкна от плещите си товар, който беше носила твърде дълго, и почувства благодарност, сякаш друг човек се беше протегнал и беше взел решението вместо нея.

Ще продаде Кърктън. Ще купи друга къща, малка къща… някъде. И отново по-късно всичко ще се нареди. Ще си създаде нов дом, нови приятелства, ще си направи градина, ще си купи кученце, котенце, канарче в клетка. Ще намери училище за децата, ще изпълни почивните дни с удоволствия, за които преди това не се осмеляваше да си помисли. Ще се научи да кара ски, ще ходят заедно на ски ваканции. Ще прави хвърчила и ще поправя велосипеди, ще позволи на Кара да прочете всички книги, които желае, и ще ходи на спортните състезания на Никълъс с подходящата шапка, и ще има чудесни постижения, като например спечелването на състезанието за бягане с яйце в лъжица.

И всичко това ще стане, защото тя ще го направи да стане. Юстас го нямаше, мечтите ги нямаше, но другите добри неща бяха постоянни. Като гордостта и решителността, и децата. Децата. Тя се усмихна, защото знаеше, че както стрелката на компаса винаги сочи на север, така и тя, каквото и да правеше, винаги щеше да гледа в тяхната посока.

Започна да й става студено. Първите лъчи на зората си проправяха път в небето. Стана от пода, изпи приспивателно с чаша вода и се върна обратно в леглото. Когато отвори очи, слънцето беше високо на хоризонта и светеше право в лицето й, а отдолу се чуваше ужасен шум, хлопане на вратата и глас, който викаше името й.

— Вирджиния! Аз съм, Алис! Събуди се, жива ли си?

Замаяна от рязкото събуждане, все още сънена, Вирджиния стана от леглото, мина, залитайки, през стаята и надникна през прозореца:

— Алис! Не вдигай такъв шум. Децата спят.

Алис внезапно спря и погледна учудено. Гласът й премина в шепот.

— Бях започнала да си мисля, че всички сте умрели. Минава десет часа. Слез и ми отвори да вляза.

Прозявайки се, все още не на себе си, Вирджиния навлече халата си, обу чехлите и слезе, като се спря пред детската стая. За най-голямо учудване децата все още спяха необезпокоени от виковете на Алис. „Май сме си легнали доста късно снощи“, помисли си. „По-късно, отколкото съм си давала сметка.“

Отключи вратата, вътре нахлу слънчева светлина и заедно с нея — Алис. Носеше свежа синя ленена рокля и копринен шал на главата. Както обикновено, със сияйна кожа, блестящи очи и влудяващо бодра.

— По това време ли ставате обикновено?

— Не, но — Вирджиния се прозя, — снощи до късно не можах да заспя и глътнах приспивателно. Сигурно ми е подействало.

— А децата?

— Не съм им давала приспивателно, но все още спят. Легнахме късно, бяхме навън цял ден — отново се прозя, опитвайки се да държи очите си отворени. — Искаш ли кафе?

Алис изглеждаше в добро настроение.

— Със сигурност ти имаш нужда от кафе. Слушай — аз ще направя кафето, а ти се разсъни и се облечи. Не е приятно да се разговаря с теб, когато си в това състояние — тя сложи елегантно чантата си върху масата. — Трябва да призная, че тази малка къщичка съвсем не е лоша, нали? Ето я кухнята. Малко тесничка, но напълно достатъчна.

Вирджиния си взе душ и си изми косата. След това се качи горе, подсуши се с хавлията и взе чисти дрехи от гардероба. Облече една памучна рокля, която не беше носила до момента, обу си сандалите и гладко среса косата си. Почувства се някак чиста и странно гладна и слезе долу при Алис.

Тя напълно владееше положението — на котлона имаше чайник, каната за кафе и чашите чакаха на масата.

— А, ето те и теб… почти съм готова… мислех си да пием хубаво кафе. Омръзна ми да пия блудкаво кафе, а на теб?

Вирджиния седна на ръба на масата.

— Кога се върна от Лондон?

— Снощи.

— Как прекара? Забавлява ли се?

— Да, но не дойдох да говорим за Лондон.

— В такъв случай какво те води насам в десет часа в понеделник сутрин?

— Любопитството — призна Алис. — Чиста проба любопитство.

— Във връзка с мен?

— Във връзка с Юстас Филипс!

Вирджиния отвърна:

— Не те разбирам.

— Госпожа Джилкс ми каза. Едва успях да вляза, и тя започна да ми разказва. Каза ми, че докато ме е нямало, Юстас й се е обадил по телефона, за да попита дали някой подготвя Бозитик за теб и децата. Тя му казала, че съм в Лондон и той й отвърнал да не се тревожи, защото щял да се погрижи за всичко.

— Точно така… и го направи…

— Но, Вирджиния. Ти говореше за Юстас, но никога не ми каза, че отново сте се срещнали.

— Не съм ли? — Вирджиния сбърчи вежди. — Не съм ти казала, нали?

— Но кога го срещна отново?

— Оня ден, когато ходих да видя вилата. Помниш ли? Казах, че няма да се връщам за обяд. Отидох в кръчмата в Лениън да си купя цигари и го видях там.

— Но защо нищо не ми каза? Имаше ли някаква определена причина да не искаш да знам за това?

— Не — опита се да си спомни Вирджиния. — Предполагам, че просто не ми се говореше за него — тя се усмихна. — Не беше чак толкова приятелска среща. Всъщност ние ужасно се скарахме…

— Но умишлено ли го срещна отново?

— Не, просто се случи.

— И той си те спомни? След толкова време? Той те беше виждал само на барбекюто.

— Не — каза Вирджиния, — видяхме се и след това.

— Кога?

— Седмица по-късно. Срещнах го в Порткерис. Прекарахме следобеда заедно и ме докара до Уийл хаус. Ти не го видя, защото беше излязла. Но майка ми беше там. Тя знаеше за това.

— Но защо си го пазила в тайна?

— Не беше тайна, Алис. Просто майка ми не хареса Юстас. Трябва да призная, че и той не положи усилия да я впечатли, беше малко груб, а ленд роувърът беше изцапан със слама, кал и тор — неща, които изобщо не бяха по вкуса на мама. Тя гледаше на цялата случка като на шега, но аз знаех, че е ядосана и не го харесва.

— Но ти можеше да говориш с мен за него. В крайна сметка аз ви запознах.

— Опитах се, но всеки път, когато започнех, майка ми се намесваше в разговора или сменяше темата, или ни прекъсваше. И… не бива да забравяш, Алис… че ти беше нейна приятелка, а не моя. Аз бях младо момиче, почти дете. Дори и за момент не съм си помисляла, че би застанала на моя страна и би й се противопоставила.

— Ставаше ли дума за вземане на страна?

— Би могло. Знаеш какъв сноб беше.

— Да, разбира се, но това беше напълно безобидно.

— Не, Алис, не беше. Беше много опасно. Повлияваше върху всичко, което правеше. И това я промени.

— Вирджиния! — Алис беше шокирана.

— Затова толкова внезапно се върнахме в Лондон. Разбираш ли, тя веднага отгатна, че бях влюбена в Юстас.

Водата в чайника завря. Алис го вдигна от котлона и напълни каната с кафе, а кухнята се изпълни с приятен и свеж аромат. Тя леко разбърка кафето.

— Беше ли влюбена? — попита тя най-накрая. — Беше ли влюбена в Юстас?

— Разбира се, че бях. Нямаше ли да се влюбиш, ако беше на седемнадесет?

— Но ти се омъжи за Антъни Кийли.

— Да.

— Обичаше ли го?

— Аз… Аз се омъжих за него.

— Беше ли щастлива?

— Бях самотна.

— Но, Вирджиния, винаги съм мислила… по-точно майка ти винаги казваше… мислех, че си щастлива — завърши Алис в безнадеждно объркване.

— Не бях. Но това не беше изцяло по вина на Антъни. Аз също имах вина.

— Знаеше ли за това лейди Кийли?

— Не.

Нито беше разбрала за действителните обстоятелства, при които загина Антъни. Не знаеше за Лиз и нямаше да научи.

— Защо й беше да научава? Идваше и отсядаше при нас за не повече от седмица. Не беше трудно да поддържаме илюзията за идилично щастлив брак. Това беше най-малкото, което можехме да направим за нея.

— Изненадана съм, че бавачката никога не е говорила за това.

— Бавачката не виждаше нещата, които не искаше да вижда. За нея Антъни беше олицетворение на съвършенството.

— Не ти е било лесно.

— Но както казах, не беше изцяло по вина на Антъни.

— А Юстас?

— Алис, бях на седемнадесет, младо момиче, което чакаше някой да дойде и да му купи сладолед.

— Но вече не си… — каза Алис.

— Не. Сега съм на двадесет и седем, майка на две деца. И вече не чакам някой да ми купи сладолед.

— Искаш да кажеш, че той няма какво повече да ти даде.

— Не мисля, че се нуждае от мен. Той си е себедостатъчен. Има си собствен живот. Има Пенфолда.

— Говорила ли си за това с него?

— О, Алис…

— Очевидно не си. Как можеш да си сигурна тогава?

— Защото през всички тези години той не ми се обади. Каза ми, че иска да отида в Пенфолда на чай и отново да се видя с майка му. Щях да заема колата ти и да отида дотам. Но, разбираш ли, той никога не се обади. Чаках, а той не позвъни. И преди да разбера защо и да направя нещо по въпроса, майка ми на бърза ръка ме заведе обратно в Лондон.

— Откъде знаеш, че не се е обаждал? — запита Алис.

В гласа й имаше нетърпение.

— Защото никога не го направи.

— Може би майка ти е вдигнала.

— Попитах я и тя каза, че никой не се е обаждал.

— Но, Вирджиния, тя беше напълно способна да вдигне слушалката и никога да не ти каже, че той се е обаждал. Особено ако не е харесвала младежа. Даваш си сметка, нали?

Гласът й прозвуча остро и прагматично. Вирджиния я погледна озадачено и не вярваше на ушите си, че Алис би казала такива неща за Роуена Парсънс — Алис, най-добрата й приятелка. Алис разкри тъмна истина, която Вирджиния никога не беше имала куража сама да открие. Тя си спомни лицето на майка си, което й се усмихваше от отсрещната седалка, и възражението й. Скъпа! Какво обвинение. Разбира се, че не. Нали не си мислиш, че…

И Вирджиния й беше повярвала. Накрая тя безнадеждно каза:

— Мислех си, че ми казва истината. Не мислех, че е способна да ме излъже.

— Да речем, че беше много решителен човек. А ти беше единственото й дете. Винаги е имала големи амбиции за теб.

— Ти знаеше това. Знаеше това и тя продължи да бъде твоя приятелка.

— Приятелите не са хора, които харесваш поради точно определена причина. Ти просто харесваш хората, защото са ти приятели.

— Но ако тя е излъгала, то тогава Юстас си е помислил, че повече не искам да го виждам. През всичките тези години си е мислил, че съм го разочаровала.

— Но той ти написа писмо — каза Алис.

— Писмо?

— Вирджиния, не бъди толкова задръстена. Ти получи това писмо. В деня преди да се върнеш в Лондон — Вирджиния продължи да гледа с празен поглед. — Знам, че имаше едно писмо. Дойде със следобедната поща, беше на масичката във вестибюла и си помислих колко е хубаво, защото не получаваше много писма. После отидох да свърша нещо и когато се върнах, писмото го нямаше. Предположих, че си го взела.

Писмо. Вирджиния си представи писмото. Представи си бял плик, надписан с тъмни букви, адресиран до нея. Госпожица Вирджиния Парсънс. Пликът лежи изоставен, уязвим върху кръглата масичка, която и днес си стои в центъра на вестибюла в Уийл хаус. Тя си представи как майка й излиза от гостната, вероятно за да се качи на горния етаж, и спира да види следобедната поща. Облечена е в малиненочервен костюм и носи тежка златна гривна, която потраква като камбанка.

Представи си как се смръщва при вида на едрия мъжки почерк с черни букви, проверява марката, колебае се за около секунда и после пъхва плика в джоба на сакото си, след което продължава невъзмутимо да върши започнатото, сякаш нищо не се е случило.

Вирджиния проплака:

— Алис, никога не получих това писмо.

— Но то беше там!

— Не разбираш ли? Сигурно майка ми го е взела. Унищожила го е. Способна беше на това, знаеш го. Сигурно би казала: „Всичко е заради Вирджиния. Всичко е за доброто на Вирджиния.“

Илюзиите безвъзвратно бяха изчезнали, сякаш се беше раздрала някаква завеса. Вирджиния можеше да погледне назад и хладнокръвно и обективно да прецени нещата, да прозре истинската същност на майка си, не само нейните решителност и снобизъм, а също подлата й страна. По някакъв странен начин почувства облекчение. През тези години й бяха коствали доста усилия да поддържа легендата за безупречния родител, макар да беше заблуждавала единствено себе си. Сега, след тези спомени, можеше да прозре по-добре майка си.

Алис изглеждаше разстроена, сякаш съжаляваше, че е споменала за писмото.

— Може да не е било от Юстас.

— От него е било.

— Откъде знаеш?

— Защото, ако е било от някой друг, тя щеше да ми го даде, макар с известни извинения, че погрешка го е отворила.

— Но ние не знаем какво е пишело вътре.

Вирджиния стана от масата.

— Не, но ще разбера. Още сега. Ще останеш ли при децата, докато се събудят? Ще им кажеш ли, че няма да се бавя?

— Къде отиваш?

— Да се видя с Юстас, разбира се — отговори Вирджиния от вратата.

— Но още не си си изпила кафето. Направих ти кафе, а ти не си го изпила. Какво ще му кажеш? И как ще обясниш появата си?

Но Вирджиния вече беше излязла. Алис говореше на празната стая и на отворената врата. С гневно възклицание тя остави чашата с кафе на масата и отиде до вратата сякаш за да извика Вирджиния, но тя вече не можеше да я чуе, защото тичаше като дете през високата полска трева към Пенфолда.

Тръгна през полето, защото щеше да й отнеме повече време да се качи в колата, да обърне и да кара до главния път. А времето беше твърде ценно, за да се прахосва. Вече бяха пропилели десет години и нямаше и минутка за губене.

Тя тичаше във ведрата утрин с аромат на мед и бели маргаритки, а високата трева шибаше голите й крака. Морето беше като тъмно петно, с тук-там лилаво-сини отблясъци и тюркоазени ивици, а на хоризонта имаше лека мараня, която предвещаваше голяма жега. Продължи да тича, като вземаше по две стъпала наведнъж с дългите си крака, рововете по стърнището бяха обрасли с червени макове, а из въздуха се носеше ароматът на жълтите цветове на прещипа, поклащани от морския вятър като конфети.

Прекоси и последната поляна и Пенфолда се разкри пред нея, къщата и дългите плевни, и малката градина със защитна стена срещу вятъра. Преодоля и последното стъпало, което водеше към зеленчуковата градина, тръгна надолу по пътеката, мина през портата и видя котката и полусиамските й котенца да лежат на слънцето пред прага. Входната врата беше отворена и тя влезе, като викаше Юстас, а вътрешността на къщата й се стори доста тъмна след ярката дневна светлина.

— Кой е?

Беше госпожа Томас, която се беше надвесила над парапета с парцал за прах в ръка.

— Аз съм, Вирджиния. Вирджиния Кийли. Търся Юстас.

— Трябва да е свършил с доенето…

— О, благодаря ви.

Без повече обяснения тя излезе от вратата и тръгна през ливадата, насочвайки се към обора и помещението за доене. Но в този момент се появи той, минаваше през портата в далечния край на градината. Беше с риза с дълъг ръкав, престилка и гумени ботуши и носеше лъскав алуминиев гюм с мляко. Вирджиния замръзна на място. Той затвори портата зад себе си, погледна нагоре и я видя.

Тя имаше намерение да се държи разумно. Спокойно и тихо да каже: „Искам да те попитам за писмото, което ми написа.“ Но не стана така. Защото всичко беше казано в този дълъг миг, докато стояха и се гледаха един друг, и тогава Юстас остави съда с млякото и тръгна към нея, а тя се затича надолу по тревистото нанадолнище и право в обятията му. Тя се смееше, притисна лицето си към ризата му, а той й казваше:

— Всичко е наред, всичко е наред.

Тя плачеше, а не се смееше. Вирджиния каза:

— Обичам те — а после избухна в сълзи.

Той заобяснява:

— Разбира се, че се обадих. Три или четири пъти, но ти все не беше там. Винаги майка ти вдигаше слушалката и всеки път все повече се чувствах като глупак, когато казваше, че ще ти предаде да ми се обадиш. Помислих си, че може би си променила мнението си. Че вероятно си решила, че имаш по-важни неща за вършене, вместо да пиеш чай със старата ми майка. Помислих си, че може би майка ти те е разубедила. Тя не прояви любезност от първия миг, в който ме зърна. Но знаеш, че беше взаимно, нали?

— Знаех и се чудех какво става. Веднъж за малко да ти се обадя. Мислех си, че си забравил… но после изгубих смелост. После изневиделица майка ми каза, че се връщаме в Лондон, а след това нямаше време. Във влака я попитах направо дали си се обаждал и тя каза, че не си. И аз й повярвах. Там беше бедата. Винаги й вярвах. Трябваше да се досетя. Аз съм виновна, трябваше да се досетя. О, Юстас, каква глупачка съм била.

Бяха влезли в къщата, уж за да вземат чиста кърпичка за Вирджиния и без каквато и да било причина останаха там, неизменно в кухнята, седнали около масата, във въздуха ухаеше на печен хляб с шафран и само старият часовник с махалото нарушаваше спокойствието им.

— Не си била глупачка — каза Юстас. — Беше само на седемнадесет. Това също ме тревожеше. Щеше да бъде лесно да те убедя, да те притисна, преди да си имала време да пораснеш, да осмислиш нещата и да решиш какво искаш. Това пишеше в писмото. Когато не ми се обади, помислих, че си се изплашила. Написах ти, че ако искаш да изчакаш 2–3 години, аз съм готов да почакам, докато си дадеш сметка какво чувстваш — Той тъжно се усмихна. — Доста пописах, вярвай ми. Никога до този момент не бях казвал подобни неща на друго момиче, както и след това.

— И си помисли, че не съм си направила труда да ти отговоря?

— Не знаех какво да си мисля… А в следващия момент видях във вестника, че се омъжваш.

— Юстас, ако бях получила писмото, нямаше да се върна в Лондон. Щях да се опълча на майка ми.

— Не можеше да й откажеш, защото беше малолетна.

— Щях да изпадна в истерия тогава. Щях да получа нервна криза. Да направя най-ужасните сцени. Да се престоря на болна.

— Въпреки всичко щеше да заминеш.

Знаеше, че е прав.

— Но щях да знам, че ти си там и че ме чакаш. И никога нямаше да се омъжа за Антъни. Никога нямаше да замина за Шотландия. Никога нямаше да пропилея всичките тези години.

Юстас повдигна вежди.

— Да пропилееш? Не си ги пропиляла. Ами Кара и Никълъс?

Очите на Вирджиния се напълниха със сълзи. Тя каза:

— Сега всичко е толкова сложно.

Той я прегърна, целуна я по насълзените очи, отмахна косата от лицето й и каза:

— Нещата се случват по начина, по който е трябвало. Всяко нещо е закономерно. Поглеждаш назад и разбираш, че е така. Нищо не се случва без причина. Няма нищо невъзможно, като да се срещнем отново в „Ръцете на русалката“, да вляза там и да те видя да седиш, сякаш никога не си си тръгвала. Сякаш стана чудо!

— Не се държеше така, сякаш беше чудо. В следващия момент ми крещеше.

— Страхувах се да не бъда наранен отново. Боях се, че съм се лъгал за теб, че нещата, които бяха важни за майка ти, са станали важни и за теб.

— Уверявам те, тези неща никога не са били важни за мен.

Той взе ръката й в своята.

— След пикника вчера си помислих, че всичко ще се оправи. След като бях с теб, Кара и Никълъс, плувахме, готвихме риба и изглеждаше, че всички се забавлявате, тогава си помислих, че изкачването на скалите беше като завръщане на мястото, от което бяхме започнали. Мислех си, че ще можем да говорим за онова време, когато се върна в Лондон, а аз останах тук, без да знам какво се случва, и повече не се видяхме. Помислих си, че ще можем да говорим за това и да започнем отначало.

— Но аз си мислех същото, глупчо, а всичко, което ти направи, беше да ми кажеш да се върна обратно в Шотландия и да се науча на земеделие. Аз искам да бъда фермерска съпруга, но не и фермерка. Не мога да различавам абърдийнското говедо от другите говеда.

Юстас се ухили глуповато.

— Казах ти, беше заради снимките на Кара. Цял ден бяхме толкова близки и изведнъж осъзнах, че не сме толкова близки, че принадлежим на два различни свята. Винаги е било така, Вирджиния. Имение като Кърктън и малка ферма като Пенфолда не могат да присъстват в едно и също изречение. Изведнъж ми се стори налудничаво да те помоля да оставиш всичко това, да се откажеш от него само за да бъдеш с мен. Защото това е всичко, което мога да ти предложа.

— И това е всичко, което искам. Това е всичко, което някога съм искала. Кърктън беше къщата на Антъни. Когато той не е там, в нея няма живот. И без това ще я продам. Снощи го реших. Ще трябва да се върна, разбира се, да съобщя на всички и да потърся адвокат…

— Помисли ли за децата?

— Постоянно мисля за тях. Те ще ме разберат.

— Това е техният дом.

— Пенфолда ще бъде техният дом — тя се усмихна при тази мисъл, а Юстас я хвана за раменете с мощните си ръце и се наведе, за да я целуне по усмихната уста.

— Нов дом и нов баща — завърши тя, когато успя отново да си поеме дъх.

Но Юстас, изглежда, не я слушаше.

— Говорим за вълка… — каза той.

Вирджиния чу децата да минават през градината, коментирайки на висок глас.

— Виж, ето ги котенцата. Припичат се на слънце и не са си изпили млякото.

— Остави ги, Никълъс. Те спят.

— Това не спи. Очите му са отворени. Виж, очичките му са отворени.

— Чудя се къде ли е мама? Мамо!

— Тук, вътре — обади се Юстас.

— Мамо, леля Алис иска да знае дали имаш намерение да се връщаш — Кара се появи на кухненската врата, очилата й бяха кривнати на една страна, косата й — леко разрошена. — Тя ни даде бекон с яйца и те чакахме и чакахме и тя каза, че госпожа Джилкс ще си помисли, че е катастрофирала с колата и е умряла…

— Да — продължи Никълъс, появявайки се зад нея, носейки котенце, което беше забило ноктите си в пуловера му. — А ние се събудихме чак в десет и половина и тогава леля Алис дойде да ни види и почти бяхме пропуснали закуската, бяхме много гладни и май трябваше да изчакаме до обяда, но аз бях… толкова гладен…

Гласът му заглъхна. Той осъзна, че никой не му отговаря. Майка му и Юстас просто седяха и го гледаха, а Кара се взираше в майка си, сякаш я виждаше за първи път. Никълъс се смути.

— Какво има? Защо всички мълчат?

— Чакаме те да спреш да говориш — каза Вирджиния.

— Защо?

Вирджиния погледна към Юстас. Юстас се наведе напред, за да придърпа Кара към себе си. Много нежно и внимателно й оправи очилата. После Никълъс забеляза, че той се усмихва.

— Имаме да ви казваме нещо — каза Юстас.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.